—  Čtení

—  Reflexe

—  Interpretace

Praha 2021

— Čtení

— Reflexe

— Interpretace

Elementární úvod

do práce s textem

Jaroslav Novotný

dedikace OK

Vznik této publikace byl podpořen v rámci Institucionálního plánu Fakulty humanitních studií UK pro rok 2019–2020, projekt Problematika přípravy na studium humanitních věd – práce s textem.

Odborná recenze:

PhDr. Jaromír Murgaš, CSc.

Mgr. Robert Kanócz, Ph.D.

© Jaroslav Novotný, Univerzita Karlova,
Fakulta humanitních studií, 2021

© Univerzita Karlova, Fakulta humanitních studií, 2021

© Togga, 2021

ISBN 978-80-7571-080-2 (FHS UK)

ISBN 978-80-7476-212-3 (Togga)

Obsah

Úvod: určení a povaha publikace 13

I. Vědy o lidských záležitostech a interpretace 19

1. Liberální povaha studia 19

2. Vědeckost a zvláštnost humanitních věd 25

Téma humanitních věd 26

Poznání přírodních věd
a věd humanitních 28

„2 + 2“ a „Bitva na Bílé hoře“ 33

Náčrt povahy pravdivosti
humanitních věd 36

3. Idea interpretace 40

II. Problematika čtení a interpretace textů 45

1. Reflexe zkušenosti čtení 45

2. Kruhová struktura rozumění a smysl
(hermeneutický kruh) 50

3. Dějinná situovanost rozumění 56

Tradice, dějiny, dějinná situovanost 56

Ambivalentní povaha tradování:
udržování a znepřístupňování 60

Dějinné vědomí, interpretace
a pozitivní role předsudku 62

4. Zkušenost neporozumění jako klíč
k původnímu významu textu 66

Intence čtení a předpoklady koherence
a společně sdílené záležitosti 66

Neporozumění a hledání podmínek
smyslu 69

5. Možnost, meze a opory interpretace 75

Možnost a mez porozumění 75

Opory interpretace 78

III. Elementární zásady čtení pro začínající
interprety 83

IV. Elementární zásady psaní 93

1. Hermeneutický kruh ve struktuře
promluvy a psaní 93

2. Elementární odborný žánr: referát 98

Co je referát? 98

Struktura referátu 100

Doporučení pro přípravu referátu 102

Čeho a jak se vyvarovat 103

3. Smysl formálních náležitostí:
bibliografické odkazy a citace 106

Uvádění zdrojů 106

Bibliografický údaj 107

Smysl citování 108

V. Výuka interpretace textu 111

1. Proseminář k interpretaci textu 111

Charakteristika prosemináře 112

Povaha práce a zadávaných úkolů
v prosemináři 115

Volba textů a struktura postupu 118

2. Ukázky návodných otázek a úkolů
k textům 121

Příklad 1: Náraz do zdi a její
zprůchodnění 121

Příklad 2: Zdání srozumitelnosti
a skrytá vícevrstvá hra 125

3. Ukázky řešení 132

Ukázka 1: Referát odborného textu 132

Ukázka 2: Rozčlenění Platónova
dialogu 135

Ukázka 3: Referát Platónova dialogu 138

Souhrn 149

Summary 153

Literatura 157

Věnováno průkopníkům liberálního
studia humanitní vzdělanosti v Čechách

Janu Sokolovi a Zdeňku Pincovi.

Úvod: určení a povaha publikace

Předkládaná publikace míří na situaci, v níž se ocitají studenti při přechodu ze střední školy na univerzitní studium humanitních, historických či literárních oborů a filosofie. Toto zaměření publikace předpokládá, že se nad ní mohou protnout tři cílové čtenářské skupiny:

1. především studenti, kteří právě zahájili své studium na univerzitě a musejí se vyrovnat s povahou poznání v humanitních vědách a problematikou čtení a interpretování textů;

2. učitelé gymnázií a středních škol, kteří své studenty připravují právě na takovéto vysokoškolské studium;

3. učitelé vysokých škol, kteří vedou úvodní semináře věnované problematice čtení a interpretování textu.

Motivace, proč publikace vzniká, je několikerá. Předně jde o to, že studium a bádání v humanitních, historických, literárních vědách a ve filosofii je založeno na čtení a odborné práci s texty. Studenti pak musí být na začátku svého studia vpraveni do problematiky práce s textem a jejího elementárního zvládání. Dalším důvodem je narůstající zkušenost s postrádáním schopnosti začínajících studentů samostatně číst text a umět si s ním něco počít. Ruku v ruce s tím jde absence teoretické připravenosti na to, že ve čtení textu může být vůbec nějaký problém a že se práce s textem řídí určitými elementárními zásadami interpretace.

A přitom právě schopnost samostatného přemýšlivého čtení za zvládnutí základních zásad interpretování textu je předpokladem studia i bádání, a to nejen v oblasti humanitních, historických či literárních věd a filosofie. V souvislosti s tím je záměrem předkládané publikace poskytnout uvedení do reflektovaného čtení a potažmo promýšlení textu a do základních principů, z nichž vyvěrají elementární interpretační postupy. Takovéto uvedení se však neobejde bez výchozího představení povahy a problematiky studia v oblasti humanitních, historických, literárních věd a filosofie. Tato povaha studia nás přitom odkazuje k sepětí se svérázným charakterem vědění a pravdivosti v oblasti těchto věd.

Výklady v předkládané publikaci se opírají o teoretické náhledy moderní hermeneutiky, a to zvláště v jejím pojetí u H.-G. Gadamera. [1] Vedle teoretického založení vychází publikace i z dlouholeté zkušenosti s výukou problematiky čtení a psaní textů na Fakultě humanitních studií Univerzity Karlovy, především v rámci kurzu Proseminář k interpretaci textů. [2]

Naplnění záměru publikace se odvíjí v pěti kapitolách:

První kapitola seznamuje s povahou univerzitního studia humanitně zaměřených oborů, přičemž je zapotřebí podat i krátkou charakteristiku vědění a pravdivosti v této oblasti.

Druhá kapitola rozvíjí postupnou reflexi a odkrytí problematiky čtení textů, na základě čehož vytyčuje i úkoly a zásady interpretace a pojednává o možnosti jejich naplňování.

Třetí kapitola shrnuje určité elementární zásady práce s textem a může tak sloužit i jako návod pro začínající interprety. Tato kapitola je koncipována tak, aby ji mohli využít samostatně jak studenti ve svém zápolení s texty, tak učitelé při práci v hodinách a při zadávání úkolů a otázek k interpretaci textu.

Čtvrtá kapitola pak odvozuje od základní struktury rozumění i elementární zásady psaní, které se příkladně představují na žánru referátu a jeho struktuře. Tuto kapitolu lze při výuce opět využít samostatně.

Poslední kapitola představuje možný způsob výuky interpretace textu a je doprovozena ukázkami zadání návodných otázek k textům a ukázkami vypracování referátu.

Předložená publikace není manuálem ve stylu vytyčení cílů a popsání nástrojů, jak na to, nýbrž se snaží ono „jak“ zodpovědět z primární rozvahy toho, v čem a  proč při čtení a porozumění textu vzniká problém. Je to pokus o cestu ke smyslu záležitosti čtení, což snad může čtenáři poskytnout i určitou volnost pro vlastní promýšlení předkládané problematiky, modifikaci náhledů a vlastní kladení otázek.

Vzhledem k tomu, že zaměření publikace osciluje právě především kolem studentů, jsou některé části, zvláště na začátku, stylizovány převážně jako promluva k nim, jakoby šlo o vztah „já – vy“ v rámci přednášky. Náročnější teoretické výklady jsou pak podávány převážně formou společné cesty „my“ ke vzájemně sdílenému nahlédnutí vykládaných záležitostí.

Ohledně vzniku publikace patří poděkování za vzájemné sdílení otázek, dlouhodobý dialog a za podněty k problematice výuky interpretace především Jakubu Češkovi, Josefu Kružíkovi, Jaromíru Murgašovi, Stanislavu Synkovi, Tomáši Holečkovi, Filipu Timingeriu a Dominiku Kunovi; a pak také řadě studentů z našich proseminářů, ve vztahu k nimž si každoročně znovu musíme ujasňovat, co a jak ohledně uvádění do interpretace textů máme, můžeme či nemůžeme dělat.

I. Vědy o lidských
záležitostech a interpretace

1. Liberální povaha studia

Přechod ze střední školy na univerzitu vás staví před řadu úkolů: musíte se co nejrychleji vpravit do jiného typu a organizace studia, musíte velmi rychle získat přehled o svých povinnostech, musíte si ihned od začátku osvojit nové informační technologie, a vůbec se musíte celkově zdůvěrnit s novým prostředím. Nutnost řešit od začátku neustále naléhající dílčí záležitosti a kroky může vést k tomu, že vám nadlouho zůstane zastřena celková povaha studia, která spočívá v jeho liberálnosti . Liberálnost univerzitního studia přitom skýtá velké možnosti a příležitosti, zároveň je však jedním z největších úskalí, s nímž se musíte při přechodu ze střední školy na univerzitu vyrovnávat, což v největší míře platí zvláště pro studia humanitně zaměřená.

Liberální studium zjednodušeně řečeno znamená, že průběh studia a jeho konkrétní naplnění leží na studentovi. Jde o to, že na jedné straně musíte plnit určité penzum předepsaných povinností, které tvoří jakousi páteř studia a poskytují metodologický i věcný základ v příslušných disciplínách (jde zpravidla o souběžné rovnoměrné rozložení povinností ve filosofii, sociologii, psychologii, antropologii, historii ad.). Na druhou stranu větší část studijního kurikula si podle vlastního uvážení sestavujete sami, a to z poměrně široké palety přednášek a seminářů rozmanitých oborů.

Tato velká volnost v sestavování vlastního studia skýtá obrovskou příležitost naplňovat nějaký svůj odborný zájem. V této velké volnosti však spočívá i velké nebezpečí, že se v široké a pestré nabídce seminářů a přednášek ztratíte a že budete těkat mezi různými obory od jedné zajímavosti k jiné a další bez nějaké vzájemné souvislosti. A nakonec hrozí, že celek studia bude vypadat jako tříšť nebo kaleidoskop sice kvalitních kurzů, avšak bez sjednocujícího smyslu. Pokud studium absolvujete tímto způsobem, může ve vás při zpětném pohledu zůstat pocit promarněného času, který je však v podstatě promarněním možností a příležitostí, jež jste měli a které už znovu nepřijdou.

Aby k takovému promarnění nedošlo a své studium jste si vybudovali smysluplně, je třeba si uvědomit a naplňovat minimálně čtyři podmínky zdárnosti studia:

1. Abyste mohli využít široké nabídky možností ke smysluplné profilaci vlastního studia, je předně zapotřebí si co nejdříve najít vlastní odborný zájem . Najít si vlastní odborný zájem znamená najít si a ujasnit nějaké odborné téma, otázku či problém, který vás oslovuje a budete ho v rámci studia chtít sledovat a řešit. Vytyčený vlastní odborný zájem se samozřejmě bude v průběhu studia měnit a tříbit, nicméně zaujetí něčím bude fungovat jako vodítko  – jako to, co člověka skrze něco za něčím vede. Zároveň bude fungovat jako osa vašeho studia, kolem které by měl oscilovat výběr povinně-volitelných a volitelných kurzů z oné široké nabídky tak, aby tento výběr tvořil smysluplný celek. A nakonec, když je to váš vlastní zájem, tak funguje zároveň i jako motor vašeho studia, jako to, co vás z vás samých studiem popohání.

2. Souběžně je potřeba si uvědomit, že studium , a to znamená sledování nějakého vlast-
ního odborného zájmu, [3] vyžaduje vlastní zacílené úsilí, a že je to tedy především práce , nikoli zábava . Sledování vlastního odborného zájmu – čili studium – je prací proto, že přinejmenším musíte číst, zpracovávat si texty, učit se jazyky, skládat zkoušky, psát a obhajovat svoje práce atd. Že jde o práci, to pak také obnáší prvek vytrvalosti (tedy umět setrvat u věci zájmu na úkor jiných věcí) a prvek přemáhání sebe , když např. člověk musí číst i to, co ho zrovna nebaví, co však patří k základům v daném oboru, nebo když musí skládat povinné zkoušky v oborech, které zrovna nespadají do oblasti jeho zájmu.

3. K hledání zájmu, k jeho naplňování a k vytrvání u něj vás přitom na vysoké škole nikdo nebude nutit , je to vaše vlastní rozhodnutí, váš vlastní počin a následné činění, které za vás nikdo jiný – ani učitel ani rodič – neudělá a udělat ani nemůže. Uchopení příležitosti a možností liberálního studia je tak zásadně podmíněno vlastní iniciativou a  samostatností studenta. [4]

4. Celková podoba, smysluplnost a zdárnost studia je tak ve vašich rukách , učitelé pouze poskytují příležitosti a možnosti, které můžete, ale také nemusíte uchopit. Rozhodující je, zda na tuto příležitost a možnosti vlastního utváření smysluplné cesty studiem jste schopni odpovědět sami za sebe . Odpovědět zde znamená svébytně se rozhodnout a přijmout za to důsledky. Může to znamenat přijetí toho, že studium vyžaduje ujasnění si vlastního odborného zájmu, vynakládání úsilí, vytrvalost a  přemáhání sebe. Odpovědí ovšem může také být rozhodnutí, že zvolené studium není moje cesta (ať už z jakéhokoli důvodu), a tudíž že nemá smysl na ní setrvávat. Být schopen sám za sebe odpovědět (ať tak či onak) na danou situaci a umět přijmout důsledky svého rozhodnutí je jeden z klíčových momentů odpovědnosti , potažmo mentální dospělosti. [5]
K výkonu vlastní odpovědnosti (aniž to s pojmenováním „odpovědnost“ běžně vůbec spojujeme) můžete být přivedeni například už tím, že začnete sami sobě klást otázky, proč jsem se vlastně rozhodl např. pro studium humanitní vzdělanosti a před jaké výzvy mne to vlastně staví. Na druhou stranu řada lidí projde studiem, aniž se kdy skutečně vážně zamyslí nad svým zájmem. Studiem jsou poháněni vnějšně strachem z nesplnění minima povinností pro pokračování, jejich studium se rozpadá do nesourodé tříště toho, co je dočasně baví, co však v celku nedává žádný smysl, nicméně na této cestě setrvávají, a to mnohdy z ne plně ujasněných důvodů a předsudků (že si to přejí rodiče, že se to tak očekává kvůli zaměstnání apod.). Setrvávat v cestě, ve které nemám jasno a  která nedává smysl, a přitom s tím nic neudělat je projevem nesvébytnosti a mentální nedospělosti.

2. Vědeckost a zvláštnost
humanitních věd

Při přechodu ze střední školy na univerzitu se musíte kromě liberálnosti studia souběžně vyrovnat s tím, že vstupujete do domény vědy a vědeckosti. Pokud jste např. začali studovat studium humanitní vzdělanosti, tak ihned vidíte, že toto studium (a stejně tak každé jiné) je založeno na určitých vědních disciplínách, v tomto případě především na vědách humanitních, historických, literárních a na filosofii.

Tím stojíte před úkolem vpravit se do toho, co vůbec znamená věda a čím se vyznačuje její vědeckost. To však nestačí, protože vědy o lidských záležitostech (filosofie, vědy humanitní, historické, literární ad.) [6] se zásadně odlišují od věd založených po způsobu matematizované přírodovědy (fysika, chemie, biologie ad.). Musíte si tedy ujasnit, čím jsou humanitní vědy zvláštní a odlišné od věd matematizované přírodovědy, čili musíte si ujasnit, v čem tkví jejich vlastní vědeckost a pravdivost jejich poznání.

Téma humanitních věd

Na této cestě předně musíte vidět, co je společným tématem humanitních věd. Je to člověk, ovšem ne člověk jako pouhá živá bytost, živočišný druh, fysikální těleso či systém bio-chemických procesů apod. Pro humanitní vědy je člověk tématem jakožto člověk , v jeho lidství , čili v tom, co ho činí právě člověkem , a tak tedy něčím zásadně jiným než pouhou živou bytostí, živočišným druhem, fysikálním tělesem či systémem bio-chemických procesů.

Pro humanitní vědy je člověk tématem jako společenská, kulturní, duchovní, svobodná a etická bytost, která je schopna vědomého vztahu k celku světa, kosmu a vůbec celku jsoucího; zároveň je tématem jako bytost, která je podmíněna svou situovaností v tradici a dějinách; která je podmíněna kulturním a společenským kontextem a zároveň řadou psychologických faktorů; souběžně je však tématem jako bytost tvořivá, svobodně jednající a schopná započínat něco nového; a vůbec je tématem jako bytost, jež je schopna sama měnit podmínky vlastní existence. [7]

V této rozmanitosti způsobů, jak je člověk tématem pro humanitní vědy, zaznívají různé (mnohdy zdánlivě nesouvisející) perspektivy téhož , které jsou sledovány a rozvíjeny v různých odpovídajících odborných diskurzech filosofie, historie, antropologie, společenských věd, psychologie, teorie kreativity, literární vědy ad. Pokud jste např. vstoupili na půdu studia humanitní vzdělanosti, pak stojíte před úkolem na jedné straně zvládnout základy těchto hlavních diskurzů, zároveň však (a to je obtížnější) umět je navzájem rozlišovat, přestupovat mezi nimi a přitom vidět to „totéž“, k čemu se tyto rozmanité diskurzy vztahují ze svých perspektiv a v rámci jim přiměřeně definovaných odborných oblastí.

To nejnáročnější tedy tkví v naplňování aristotelského přístupu sjednocujícího analogického vypovídání z rozmanitých perspektiv (za udržení jejich rozmanitosti) téhož (za udržení jeho totožnosti právě v rozmanitosti zpřístupnění). [8] Přeneseno na humanitní vědy jde o to umět respektovat rozmanitost teoretických náhledů na lidství a zároveň vidět, že tyto náhledy se váží k témuž, jež samo je v nich různě přístupno. Vyrovnané naplňování obou těchto komplementárních požadavků pak mj. zabraňuje jak tomu, aby se ta která vědní disciplína izolovala ve svém relativním způsobu přístupu (metodě), tak také zabraňuje tendenci totálního podmanění různosti přístupů jedné reduktivní perspektivě, která vylučuje jiné.

Poznání přírodních věd
a věd humanitních

Humanitní vědy se od matematizované přírodovědy neliší pouze v tom, co je jejich tématem (člověk v nějakém ohledu svého lidství), nýbrž na tuto zvláštní tematickou oblast se váže i celkově jiný způsob poznání, který vyvěrá z toho, že oblasti lidských záležitostí odpovídá vlastní způsob poznání a pravdivosti, který se odlišuje od způsobu vědění a pravdivosti matematizované přírodovědy. [9]

Pravdivost matematizované přírodovědy spočívá na zajištění shody mezi věděním a poznávanou věcí samou. Toto zajištění shody vědění a věci je zabezpečováno a kontrolováno poznávajícím subjektem samým. [10] Ten ve svém dalším poznávajícím postupu připouští jen to, co je v jeho zpředmětňujícím představování stanoveno a prokázáno jako nezpochybnitelně jisté a co se tak stává zajištěným předmětem (objektem), s nímž lze jistě počítat v dalším postupu poznání. [11] Tento sebezajišťující se postup poznání se ve vědeckém výzkumu modifikuje do podoby objevování a stanovování zákonitostí, které určují chod přírodních procesů a mají povahu vždy stále stejně nutné platnosti, čili mají mathématickou povahu v původním významu slova. [12] Stanovením těchto zákonitostí vysvětlujeme zjevovou a zakoušenou stránku přírodních procesů a jsme schopni dopředu kalkulovat jejich průběhy, a tak je tedy i plánovat a technicky nastolovat. To nám pak umožnuje, aby se ověřování a tedy i zpětné zajištění platnosti stanovených zákonitostí mohlo dít skrze předem propočítaný, technicky zajištěný a kontrolovaný experiment. Experimentálně ověřené stanovení zákonitostí, jimiž vysvětlujeme průběhy přírodních procesů, se následně stává zabezpečeným východiskem pro další postup poznání.

Zde však stojíme před otázkou, zda vědění a pravdivost matematizované přírodovědy lze přenášet na všechny oblasti naší zkušenosti, zvláště pak na oblast vztahů mezi lidmi, na společenské děje, otázky etiky a dějiny vůbec. Oblast lidských záležitostí se možnostem poznání

přírodních věd vymyká z několika důvodů. Je to především lidská svoboda, schopnost jednat nepředvídatelným způsobem a možnost vnést do světa něco zásadně neočekávatelného a nového. [13] Z tohoto důvodu se již odpradávna v tradici filosofického myšlení odlišuje oblast přírody s jejími neměnnými zákonitostmi, podle nichž se děje vždy vše nutně stejně, od oblasti lidských záležitostí, která se nutnosti vymyká a kde se věci mohou odehrát pokaždé nějak jinak. [14]

Z hlediska kritérií poznání v přírodních vědách je ovšem vědění o lidských záležitostech problematické ještě z dalších důvodů, předně pro svou bytostnou perspektivnost a vázanost na vždy určitý dějinný kontext.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Čtení – reflexe – interpretace.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.