Sojuz na vlastní kůži

Studentské lapálie od Leningradu po Bajkal

Jan Kašpar

Nová vlna

2022

© Jan Kašpar, 2022

© Zdeněk Rampas – Nová vlna, 2022

ISBN 978-80-88343-36-3

KAPITOLA I. Úvodem

V letech 1975–1980 jsem pobýval na studiích v Rusku, tehdejším Sovětském svazu. Pro mladého kluka, přesazeného z malé vesnice do pětimilionového velkoměsta, to byl šok, každý den desítky neopakovatelných zážitků, dobrých i špatných, zdroj inspirace, radosti, beznaděje a zkušeností. V roce 1975 mi bylo 19 let.

Po desítkách uplynulých let, když doma v Čechách s kamarády u piva došlo na studia v Rusku, mě všichni vybízeli, abych opakovaně vypravoval své zážitky a prožitá dobrodružství, až jeden z nich prohlásil:

„Honzo, to bys měl sepsat, to se dá poslouchat pořád.“ Samozřejmě, chtěl mi trochu polichotit, ale něco na tom bylo. Říkal jsem si v duchu: jednou možná, někdy v důchodu, snad.

Když mi můj kamarád Luboš, se kterým jsem v Rusku studoval, gratuloval k šedesátinám, předal mi zabalený dárek – překvapení se slovy:

„Honzo, je to knížka, je možné, že jsi se s autorem v Rusku i potkal, a mělo by ti to být blízké, protože se píše o Sankt-Petěrburgu, tehdejším Leningradu.“ Zastříhal jsem ušima a jal se dárek rozbalovat.

Nyní malé lyrické odbočení.

Od prvního ročníku vysoké školy jsem, pro zasloužené zpestření studentského života a pro aktivní odpočinek od šprtění, působil ve folklórně-taneční skupině Moravanka, o níž budu ještě dost vyprávět. Samozřejmě ne jako tanečník, tudy se můj talent vůbec nevyvíjel, ale jako člen jejich doprovodné hudební skupiny, kde jsem alternoval mandolínu a housle. Kromě povinné hudby pro tanečníky, což byly převážně čardáše, polky a jiné lidové melodie, jsme, trochu soukromě a pololegálně, provozovali staronovou country-bluegrassovou skupinu Liviliklap. V sestavě kytara, kontrabas, banjo a moje mandolína. Na banjo, pětistrunné, pravé americké, hrál tehdá už páťák a pro mě ohromná autorita, charismatický vousáč, drsňák a rebel Zdeněk Jarchovský. Všimněte si, prosím: Jarchovský, nikoliv Jarkovský, jak jsem svým nejspíš trochu nedokonalým hudebním sluchem zaznamenal. Pro mě byl Zdeněk tedy „Jarkovák“. Když jsem po letech po něm na internetu opakovaně pátral, samozřejmě jako po Zdeňkovi Jarkovském, nebyl k dohledání, slehla se zem. Bylo mi to líto.

A tak jsem vybalil onu knížku darovanou Lubošem a čtu: Deník udavače. Autor Zdeněk Jarchovský. A hned jsem byl doma. Luboš mi udělal ohromnou radost. Onu knížku jsem v rychlém sledu přečetl dvakrát. Oživila mi zašlé vzpomínky. Na Sankt-Petěrburg, Moravanku, Liviliklap. A dala mi nahlédnout i do Zdeňkovy duše, jeho světonázoru, i když o mnohých příhodách, alespoň rámcově či v náznacích, jsem od Zdeňka či kapelníka Pavla slyšel.

To byl druhý zásadní impuls. A protože vzpomínky blednou, rozhodl jsem se o ně podělit. A něco, spíš z toho lepšího, svěřit papíru, protože na to horší člověk raději zapomene.

KAPITOLA II. Jak to všechno začalo

To bylo tak. Studoval jsem v Pardubicích chemickou průmyslovku. Celým názvem Střední průmyslová škola chemická, tedy SPŠCH. Po dětství prožitém v lesích a luzích mé krásné vísky Zderaze, schované na předhůří Českomoravské vysočiny, se mi jevily Pardubice něco jako Las Vegas. Davy lidí, mumraj, plno obchodů s atraktivními vitrínami, divadlo, tehdy asi osm biografů, restaurace, vinárny, noční trvalé osvícení, barvy neonů, svist trolejbusů. A krásné holky, slečny a mladé ženy. Tenkrát byla právě móda minisukní a krátkých šortek, no hlava z toho šla kolem.

Škola mi šla dobře. A tak jsem měl prostor pro svoji vášeň, kterou byla šachová hra. Dobrý prospěch, to byla od rodičů i od šéfa internátu podmínka pro to, abych mohl dvakrát týdně, v hrací dny úterý a čtvrtek večer, navštěvovat šachový klub Lokomotiva Pardubice, jehož jsem se stal členem. S návratem minimálně mezi 22. až 23. hodinou, tedy po večerce. V týdnu volné partie, přebor klubu, okresní přebor, různé memoriály, dorostenecké soutěže. Jinak jsem hrál za dvě mužstva, takže prakticky každou neděli zápas, na internát jsem se vracel v sobotu odpoledne. Šachy byly pro mne tenkrát vším. Začínal jsem v mužstvu Lokomotiva Pardubice D, následně v mužstvu Lokomotiva Pardubice C, což byla parta mladých stejně zapálených šachistů kolem šestnácti, sedmnácti let. My mladí jsme výkonnostně stoupali a brzy vypomáhali i v pardubickém béčku. Lokomotiva tenkrát měla čtyři mužstva – A, B, C, D.

Měl jsem představu, že budu pokračovat ve studiu na Vysoké škole chemické v Pardubicích a postupně se prokousávat až do šachového áčka. To byl pro mě tenkrát veškerý smysl života.

V naší třídě, tvořené z přespolních studentů, resp. z kluků ze vzdálenějších obcí, tedy bydlících na internátu, jsme měli skvělý kolektiv. Bylo to dáno tím, že ve třídě bylo hodně sportovců, muzikantů a vůbec aktivních kluků, včetně dobrého prospěchu, a tím jsme často bodovali v celoškolní soutěži, kterou jsme nakonec ve 3. ročníku SPŠCH ovládli a vyhráli. Za odměnu bylo vybráno osm nejlepších studentů z naší třídy na třítýdenní návštěvu Sovětského svazu.

Nejdříve přijelo v květnu 1974 osm ruských studentů z chemické průmyslovky z Moskvy k nám do Pardubic. Čtyři kluci a čtyři děvčata v doprovodu dvou kantorek. Absolvovali řadu exkurzí v pardubických a dalších českých chemičkách, bohatý kulturní program s několikadenní návštěvou naší stověžaté Prahy, dále navštívili různá muzea, památná místa a zajímavá města v Čechách.

Nyní jsme byli na řadě my „pardubáci“, abychom recipročně navštívili Svaz sovětských socialistických republik. Bylo nás osm kluků a jel s námi jako doprovod ředitel školy a jeho zástupce. Naše třídní ne. Co naplat, jednalo se přece o „státní návštěvu“ a jinak celkem pěkný výlet.

Je fakt, že jsme se s průmyslovkou na konci prvňáku dostali na třídenní výlet k Balatonu v Maďarsku a na konci druháku na třídenní výlet k moři na Rujanu v tehdejším NDR. Romantika. Ale to nic nebylo. Dále dvakrát ročně tématický zájezd autobusem do Prahy, asi s třemi hodinami osobního volna. Někdo šel na pivo, někdo honil nákupy, někdo šel za památkami. Já jsem nejčastěji běhal po pražských antikvariátech a sháněl nějakou šachovou literaturu, o kterou byla nouze. V normalizačních letech byl velmistr Luděk Pachman na indexu a všechny jeho skvělé učebnice zahájení, šachové strategie a taktiky šly do stoupy. Jedinou nadějí byl antikvariát.

Až s výletem do Ruska jsem si plně uvědomil Komenského citát: Člověk se vzdělává dvěma způsoby – četbou a cestováním. Pravda, byl jsem odjakživa vášnivý čtenář, přečetl jsem vše, co se mi dostalo pod ruku. Tenkrát sice tolik knížek nebylo, ale byl jsem postrachem každé knihovny. A tak jsem často přečetl i to, k čemu jsem ještě nedospěl. Biologicky, technicky, politicky. Ale cestování – to bylo pro mne zcela něco neznámého.

Cesta do SSSR byla tedy pro mě něco jako revolucí v mém životě. A tady se zatím poprvé začal lámat chleba, i když zatím latentně, naprosto skrytě.

Musíme si přiznat, že dnes je cestování naprosto normální, běžná a všední záležitost. Všem mladým to ze srdce přeju. Komenský měl pravdu. Člověka to povznese, získá velký rozhled a zkušenosti k nezaplacení. Paradoxně dnes mládež zapomíná na první část Komenského citátu, a sice na četbu.

Za socialismu bylo možné opravdu vidět jenom omezeně některé socialistické státy jako NDR, Polsko, výjimečně Maďarsko. Sovětský svaz byl běžně tabu.

Ale to jsem trochu odbočil, tedy k věci:

Vyrazili jsme začátkem června 1974 lůžkovým vlakem z pardubického nádraží kolem šesté hodiny večer. Rychlíkem Praha – Moskva. Obvyklá pohoda, nic výjimečného. První vzrušení pro mě bylo, když jsem při svítání nad ránem viděl východní Tatry. A pak hranice, celníci, pohraničníci a maďarští gastarbaitři, kteří přímo na kolejích na speciálních heverech vyměňovali naše úzkorozchodné podvozky za ruské širokorozchodné. Dvě hodiny času a první opuštění vlaku do místního obchodu stojícího osamoceně asi tři sta metrů od vlaku. Ohromný obchod – tedy jedna obří místnost se super vysokým stropem, čtyři prodavačky, zboží – žádné. Teda až na pár suvenýrů. Později jsem si na tento typ obchodů zvykl. Tenkrát jsem odcházel trochu zaražen.

A pak to přišlo.

Nesečené louky, nekácené lesy, neregulované řeky, dál od trati kopce karpatského pohoří s typickými loukami v prudkých svazích, poljanami. V kopcích na vysokých sušácích staré rezaté seno. Takhle nějak jsem si představoval krajinu Nikoly Šuhaje loupežníka.

Při průjezdu městem Užhorod jsem si nemohl nevzpomenout na svého dědečka, který tady jako voják rakouské armády mašíroval za časů první světové války.

Následoval úsek s obřími povodněmi. Nemohli jsme se odtrhnout od okna. Vodní plocha způsobená rozlitím řeky v šíři několika kilometrů od úpatí karpatského pohoří byla rozetnutá vysokým náspem železniční trati. Z kalné vody čouhal nespočet náklaďáků sovětské armády, která přijela odvracet živelní pohromu. Nákladní vozy po dveře ve vodě a s vojáky sedícími na kapotách zůstaly vězni přírodního živlu.

Trať začala stoupat, vlak se přibližoval ke karpatským průsmykům. Přibývaly mosty a tunely. Na začátku tunelu nebo mostu stál vždy strážný s puškou na rameni a se žlutým praporkem v ruce. Strojvůdci lokomotivy tím signalizoval, že dobře hlídá a že je jeho úsek „čistý“. Navíc před každým tunelem byl okop pro kulometčíka s pomocníkem. Tento typický tvar okopu jsem si později ověřil při hloubení okopů i při ostrých střelbách během základní vojenské služby na Šumavě. Uvedený karpatský okop byl olemován asi deseticentimetrovým nátěrem zářícího bílého vápna. Pro cestující ve vlaku to byl jasný vzkaz: strážný bdí a je kdykoliv připraven na zahájení třetí světové války.

Po zdolání karpatského oblouku a průjezdu starobylým, původně historickým polským městem Lvovem následovala nekonečná rovina s nesečenými loukami, kde se volně toulali koně, krávy, kozy a prasata. V dáli byly vidět stulené malé dřevěné ukrajinské vesničky, z každé vyčníval kostelík s typickou bachratou pravoslavnou pozinkovanou věží. V trávě na louce se s večerem objevily vyjeté koleje od terénních gazíků, když kolchozníci jezdili dojit volně parkovaný skot.

A podél trati narostlé ženské s vyvinutými bicepsy, kterak těžkými kladivy na dlouhých násadách bušily do kamenů a vyráběly štěrk. Později mi bylo vysvětleno, že za druhé světové války, kdy muži bojovali na frontě, musely ženy převzít veškerou jejich práci v zázemí, včetně té nejhorší fyzické. S nesnadným úkolem se vypořádaly znamenitě a z hrdosti, že jsou schopny se vyrovnat mužům, pokračují ve své hrdinné práci dosud. Myslím však, po zkušenostech z následného pětiletého studia, že je to takhle: všichni schopní muži jsou v armádě, ve vědě a v policii. Zbytek chlastá a je nepoužitelný. A odnášejí to ženy.

Za pár let jsem během studií slyšel od Rusů následující anekdotu:

Váňa pluje na loďce po jezeře, sedí pohodlně rozvalen u kormidla, levou rukou kormidluje a v pravé ruce drží láhev vodky, ze které průběžně popíjí. Jeho žena, v nejvyšším stupni těhotenství, vesluje. Kamarádi ze břehu volají na Váňu:

„Ej, Váňa, a ty kudá jedeš?“ Kudá znamená kam.

A Váňa znuděně volá zpět na břeh:

„Ale, vezu ženu do porodnice.“

Velmi výstižné, není třeba další komentář. Ale zpět k naší cestě vlakem.

V jednom úseku se objevily bažiny zleva, bažiny zprava, kam až oko dohlédlo. Taková bažina, kterou vypodobnili malíř Zdeněk Burian s Josefem Augustou v knize Zavátý život. A přes tyto močály se táhl mohutný navýšený násep s dvoukolejnou železnicí, po které jsme uháněli k matičce Moskvě. Grandiózní dílo. Pocítil jsem velkou úctu k ruským stavbařům. Nebo stavbařkám?

Konečně po třech dnech Moskva. Na nádraží nás přivítali naši známí z chemické průmyslovky a zorganizovali naše ubytování v toho času volných vysokoškolských kolejích na okraji města. Panelové domy, dále jen suché rovinaté pozemky se zaschlou trávou s náletem keřů. Ubytovali jsme se, dali si skromný oběd v místní jídelně, večeře už měla být slavnostní někde blíže k centru Moskvy. Bylo domluveno, že pro nás přijdou oni čtyři ruští kluci, kteří byli v Pardubicích, a že nás doprovodí na večeři. Volné odpoledne jsme trávili tím, že jsme na rovné střeše snad desetipatrové budovy studentské koleje ukončené asi osmdesáticentimetrovou atikou hráli fotbal s tenisovým míčkem. Přidali se k nám černoši z různých afrických států, pro které z ekonomických důvodů nepřipadalo v úvahu jet na prázdniny domů, a zevlovali celé léto na kolejích. Pěkně jsme si zahráli. Co mě fascinovalo, bylo to, že jsem se rusky domluvil s různými národy exotického světa. To s češtinou bych neuspěl. Poprvé jsem si v praxi ověřil, co znamená světový jazyk.

Zde je třeba uvést, že Rusko v 70. letech 20. století byla velmoc vojenská, velmoc v kosmonautice a některých vědních oborech, ale jinak těžce zaostalá. Úspěchy průmyslu v rámci světového soupeření ve statistikách zmiňovaly množství vyprodukovaného betonu, železa, litiny a oceli, kde Sověti samozřejmě vedli, v době, kdy ve světě se už ve stavebnictví uplatňoval hliník a jeho slitiny, sklo a moderní materiály na bázi plastů. Stavebnictví v Rusku bylo spojené nejen se zpřístupněním Sibiře, ale též s budováním těžké infrastruktury a nové primární civilizační zástavby v celé zemi.

Sovětský svaz byla země dvou tváří. Ta jedna vytvořená pro cizince, kteří měli to štěstí se do SSSR dostat. Po prověření a na pozvání sovětské strany, lustrace trvala kolem půl roku. Tito prověření turisté se směli pohybovat pouze po přísně stanovené trase, zásadně pouze s průvodci a pouze po vybraných památných objektech, které byly mimořádně k tomuto účelu nadstandardně udržovány. Pompéznost a vznešenost – zlato, jantar, mramor či leštěná žula, obrazy, gobelíny, koberce a přepychové vybavení převážně dobových interiérů. Vše sledováno, hlídáno a monitorováno.

A pak tady byla druhá, skutečná tvář země, reálná, za kterou se její představitelé styděli a kterou nemohl zahraniční turista vidět.

Odpoledne ve smluvenou hodinu dorazili naši ruští průvodci, načesaní, oblečení v černých oblecích a bílých košilích. Jak jsem později zjistil, nešlo o slavnostní šat, ale o běžný lepší studentský „kroj“. Ale působilo to hezky. Kluci nás odvedli na malou autobusovou zastávku, kde se už tísnilo několik cestujících. Přijel autobus, takový krátký malý pomačkaný prcek, odhaduju tak pro dvacet pasažérů, zcela plný. Po patnácti minutách další autobus, opět zcela plný. Lidí na zastávce přibývalo. Když přijel další autobus, o poznání prázdnější, bylo na zastávce už tolik lidí, že jsme se všichni nevešli, ti z našich, co se nacpali dovnitř, museli zase vyskočit, abychom neroztrhli skupinu. Hoši průvodci lehce znervózněli. Poodstoupili opodál a začali se dost ostře dohadovat. Nakonec bylo rozhodnuto. Nebude se dále riskovat. Půjde se pěšky, ostrou chůzí, byl z toho nakonec jakýsi indiánský běh. Po chvílích jsme museli vždy čekat na našeho pana ředitele, který už nebyl nejmladší a měl značně vyvinuté bříško. Aby byla šance na úspěch, využily se v maximální míře různé zkratky. Přesunovali jsme se přes různé dvory, průchody mezi domy, parčíky napříč ulicemi, všude špína, hrozný puch ze shnilé zeleniny a ryb. Rusové vaří z čerstvých produktů, polotovary tenkrát vůbec neznali, proto spousta odpadu z vaření. Odpady se shromažďovaly ve velkých kontejnerech, něco na způsob našich bobrů. Byly přeplněné a stály tam pár dnů při teplotách 25–30° C. Narazili jsme na žebráky, válečné veterány bez nohou, na což jsme nebyli vůbec připraveni. Houf dětí, který viděl, snad poprvé v životě, atraktivněji oblečené cizince a slyšel neznámou řeč, běžel s námi a společně jsme vířili prach. Taková byla realita, kterou jsme ovšem neměli, co neměli – nesměli vidět.

Shodou okolností Rusové koordinovali náš pobyt, zřejmě z praktických a organizačních důvodů, s bratislavskou průmyslovkou. Dva profesoři jako doprovod a osm velice hezkých, svěžích a veselých děvčat – k nám osmi klukům. Žádný režisér to nemohl vymyslet lépe.

Slavnostní večeře začínala v 18.00. Všichni byli vzorně zasednuti u bohatě prostřeného dlouhého stolu, jen my nikde. Dorazili jsme nakonec celí říční po cca tří až čtyřkilometrovém krosu asi v 18.10. Účastníci slavnostní tabule v restauraci, pro nás překvapivě rozšířené o slovenskou skupinu, o níž jsme neměli tušení, už měli předkrm rozjedený a tvářili se trochu rozmrzele. Následovaly opožděné přípitky, malé uvítací proslovy a pustili jsme se do večeře. Během jídla došlo k živé konverzaci. My kluci s děvčaty, český profesorský sbor se slovenským a ruským profesorským sborem. Hoši průvodci museli kápnout božskou, jak to bylo s naší dopravou na večeři. Někdo z našeho profesorského doprovodu se musel pochlubit svým protějškům z ruské strany, „co vše jsme viděli“, samozřejmě v dobrém, a kluci průvodci z toho měli pěknou polízanici. Jestliže vždy dvě ze čtyř ruských děvčat „pardubaček“ nás na střídačku často doprovázely na různých akcích, hochy průvodce jsme uviděli až po třech týdnech, když jsme se vraceli domů. Chyběli i na závěrečné „recepci“, která byla uspořádána na naši počest v předvečer odjezdu. Hoši nám přišli se sklopenýma očima podat ruku u vlaku pár desítek minut před naším odjezdem. Za trest.

Moskva se nám jevila silně exoticky. Hodně Rusů s mongolsky šikmýma očima, příslušníci středoasijských republik, Zakavkazska, plno různých zahraničních studentů, hotový babylon národů. Zvláštní stalinská architektura, široké bulváry, všude vůně benzínu ve směsi s výfukovými plyny a do toho vůně silných ruských voňavek. Byl červen a v Moskvě vládlo kontinentální klima. Horké dusné dny, kolem druhé odpoledne krátká bouřka s lijákem a za chvíli zase hic a modrá obloha. Dopoledne jsme většinou jezdili na krátké zajímavé exkurze do různých chemických závodů, odpoledne navštěvovali muzea a různá památná místa – Treťjakovská galerie, Lomonosovova universita, Rudé náměstí, Kreml, stadion Lužniki, hrob neznámého vojína, okolí Moskvy, jako je Suzdal, Zagorsk a tak podobně, mimo jiné se zdařil i výlet jachtou po moskevské přehradě, to vše za dlouhých čtrnáct dní. Zvláštním zážitkem bylo cestování metrem, v Čechách tehdy úplně neznámým. Jestliže jsem obdivoval železnici přes kilometry bažin na Ukrajině, tak v metru jsem si obrazně sedl na prdel. Úžasné dílo – až na ten všudypřítomný dehtový zápach izolací, na který si člověk musel zvyknout.

Pak následoval noční přesun vlakem do Sankt-Petěrburgu, tehdejšího Leningradu, kde jsme strávili celý týden. Úchvatný týden. Zde musím poznamenat, že bylo léto, červen. Teplo, slunečno, vlaho – svěží zeleň, mořský vzduch a bílé noci. Romantika. Rub petrohradského klimatu jsem měl poznat až o rok později, na studiích.

Hlavní město carského Ruska Petrohrad, tedy jeho historické centrum, je nádherné. Co dům to památník, co dům to palác nějakého mocnáře, knížete, člena carského dvora. Monumentální architektura v neoklasicistním stylu, všude se snoubí kámen a voda.

A přitom Petrohrad stojí na bažině. Rozvětvená ramena řeky Něvy, drobné říčky a umělé kanály člení plochu města na nespočet ostrůvků a ostrovů. Benátky severu.

Prostor od dolní části Něvského prospektu k Zimnímu paláci, který tvoří ono historické centrum, je velkolepý a úchvatný. Všude kamenné nábřeží s umělecky provedeným kovovým zábradlím, ve vodě se zrcadlí pastelové barvy fasád dobových paláců kopírujících architekturu starého Řecka a Říma. Vedle už zmíněného Něvského prospektu a Zimního paláce jsme navštívili obligátní lokality, jako je Izákův chrám, Piskarevský hřbitov, místa bojů u Šlisselburgu, křižník Auroru. A několik desítek kilometrů za městem carský zámecký komplex a park Petrodvorec, kam jsme byli dopraveni lodí. A také Vyborg, historické finské město anektované Sovětským svazem po takzvané Zimní válce v r. 1940.

Když jsem provedl porovnání, připadala mi Moskva oproti Petrohradu jako nějaká obří paneláková vesnice, kde z šedi průměrnosti vyčnívají jen nadzemní výškové stavby, Rudé náměstí s Kremlem a v podzemí metro. Metro bylo samozřejmě i v Petrohradu, ale poprvé je vždy poprvé. Moskva byla původně opravdu velkou dřevěnou vesnicí, kterou zničil požár při Napoleonově vpádu a byla nahrazena kamennými, či spíše cihelnými všedními kupeckými domy.

Po třech týdnech nabitých zážitky a dojmy jsme se vraceli vlakem domů, do Čech. Pro osmnáctileté kluky první velké kuk do světa.

Já, zcela nadšený a trochu možná i rozhozený z toho, co vše lze nebo i při nemožnosti cestování nelze vidět a zažít.

KAPITOLA III. Do Ruska!

Následoval všední život. Škola, šachy a příprava na vysokou školu. Konečně čtvrtý ročník průmyslovky. Čím dál víc se začínalo skloňovat slovo maturita.

Co ale dál? Jedině Vysoká škola chemicko-technologická! Jako moji ostatní kamarádi a spolužáci. Pro mne zcela přirozené pokračování. Zůstanu v Pardubicích, budu pokračovat v šachu v pardubické Lokomotivě, kde se začala formovat skvělá parta. Já jsem za prázdniny udělal na sobě kus práce a moje šachová výkonnost stoupala.

Kolem poloviny čtvrťáku jsme se byli podívat na pardubickou VŠCHT v rámci dne otevřených dveří. Akce proběhla v pozdním odpoledni, po vyučování. Procházeli jsme přednáškové místnosti a laboratoře ve staré budově s vysokými stropy, venku bylo pošmourno, bez slunce, a vevnitř ještě pochmurněji. Padla na mne jakási tíseň, musím říci, že jsem se na VŠCHT trochu přestal těšit.

Někdy v polovině března k nám do třídy přišel pan ředitel, který zde učil občanskou výchovu, a vytasil se s informací:

„Soudruzi studenti!“

Tenkrát platilo titulování soudruh zcela zásadně při oslovování profesorského sboru. My jsme si vážené oslovení zasloužili zřejmě jako maturanti čekatelé.

„Soudruzi studenti! Přišel mi přípis odboru školství Krajského úřadu, že je možné přihlásit se na studia do Sovětského svazu. Zůstala některá volná místa na vysokých školách technického směru, kam se zřejmě nikdo moc nehrne. Podmínkou je udělat přijímací zkoušky a mít v pořádku kádrový profil. To znamená, například, že nemáte strýčka v Kanadě… To nemáte nikdo, jinak byste u mne nestudovali. Státem vyplácené stipendium činí 90 rublů za měsíc, jednu cestu ročně tam a zpět platí stát, případné další cesty si hradí studenti sami. Uchazeči o toto studium mají výjimku, mohou se paralelně hlásit i na tuzemskou vysokou školu, platí obě přihlášky. Pozor, nemají tam menzy jako u nás, takže za stipendium musíte komplet zvládnout stravování. Ale jídlo a vůbec ceny tam mají podstatně nižší než u nás. Rozmyslete si to přes víkend. Seznam volných oborů ke studiu dávám na nástěnku…“

Ano, vrcholila totalita, s polepeným kádrovým profilem nemohl nikdo nic. To pan ředitel nelhal. Dnes je normální hlásit se na více vysokých škol a po úspěšných zkouškách si dokonce vybrat školu finální. Tenkrát ne. Platilo, že pouze jedna vysoká škola a dost. Akorát při výběru trefit tu správnou. Aby to člověka bavilo, aby bylo reálné, že školu dokončí, a také aby bylo reálné udělat přijímačky. Z přijímací zkoušky na VŠCHT jsem strach neměl, věřil jsem si. Ale po absolvovaném dnu otevřených dveří jsem už nebyl tak umanutý, přestalo to být pro mě lákadlem, spíš jako povinnost.

A do toho pan ředitel se svojí informací! Byl jsem ale prozatím v naprostém klidu. O přestávce jsem si přisedl ke kamarádu Česťovi, řešili jsme něco ohledně šachů, a pak, aby řeč nestála, jsem se ho zeptal:

„Co říkáš na to studium v Rusku?“

Čestmír mi vyrazil dech.

„Honzo, já nad tím vážně přemýšlím. Otčím mi slíbil, že jak odmaturuju, půjdu z domu a neuvidím ani korunu. A tady mám možnost vystudovat, a ještě se státním stipendiem. Zajímá mě ta jaderná fyzika. Asi do toho půjdu,“ pravil naprosto vážně Česťa.

Šel jsem se podívat na nástěnku. Moc na výběr toho nebylo a pro mě, čistě teoreticky, připadaly v úvahu pouze dva obory. První – Anorganická chemie a druhý – Čištění přírodních a odpadních vod.

Na víkend jsem jel domů. Abych čtenáře uvedl plně do obrazu, musím něco říci o své rodině. Taťka pracoval ve zderazském kamenolomu jako střelmistr, když měl volněji, vypomáhal na štípačkách nebo jako závozník pomáhal při vykládání lomového kamene do vagónů ve Skutči, kde byla nejbližší železnice a kam se žulový kámen svážel.

Otec vždycky říkal:

„Hrozná práce. V létě, v pětatřicet metrů hlubokém lomu, strašné vedro, v zimě mráz. A kámen kouše do ruky. A pak silikóza…“

Moje mamka pracovala jako dělnice v závodě Elektro-Praga v Proseči, na dvě směny. Půl dne domácí hospodářství, půl dne šichta. Když jsem byl malý, žili jsme v domku v šesti lidech. Rodiče, dědeček s babičkou, sestra a já. Setra je o osm let starší a v patnácti letech odešla do světa a brzy se vdala, babička umřela v sedmasedmdesáti, když jsem chodil do deváté třídy. Když mi bylo deset let, otec těžce onemocněl. Tenkrát zcela záhadným těžkým zánětem kloubů celého těla, lékaři si s tím nevěděli rady. Taťka mi zmizel na dlouhou dobu ze života, viděl jsem ho jednou týdně na necelé dvě hodiny, když jsme za ním s mamkou jezdili do špitálu v Poličce. A pak ani to ne, protože se léčil v Třeboni a v Praze, to jsme si jen psali. Vrátil se jako těžký invalida, když mi bylo třináct let.

Samozřejmě, že jsem rodiče informoval o možnosti studia v Rusku. Taťka mě překvapil.

„Jendo, je to tvůj život, na nás nehleď, na mne už teprve ne. Jestli o to stojíš, tak tam jdi, učíš se dobře, tak ať to dotáhneš co nejdál. Já budu jenom rád, když se budeš mít v životě dobře!“

Bylo rozhodnuto, přihlášku si podám, nic neriskuju, couvnout můžu kdykoliv. Čištění přírodních a odpadních vod – pod tím jsem si představoval chemii vody a ekologii, studium univerzitního směru.

„Ochrana životního prostředí, v tom by mohla být budoucnost,“ říkal jsem si.

Běželo druhé pololetí čtvrtého ročníku SPŠCH. Příprava na maturitu. Zaznamenal jsem, že profesorský sbor s námi začíná jednat jako se zcela dospělými, jako se zcela rovnými, až jsem se trochu styděl. Všude byla znát snaha profesorů, abychom odmaturovali co nejlépe, vedli nás k odpovědnosti a současně nám zdvihali hlavu. Všude bylo cítit zdravé sebevědomí. Nad studiem v Rusku se úplně zavřela zem.

Proběhly písemné maturity, včetně samostatné práce v laboratořích fyzikální chemie. Vše za jedna. Blížily se závěrečné ústní maturity a jim předcházející svatý týden.

A najednou výzva k přijímacím zkouškám do Sovětského svazu! Na úterý v týdnu, kdy jsme měli skládat maturitu! Zkoušky měly být v Brně, na kterési vysoké škole, už se nepamatuju. Ani nebylo uvedeno, z jakých předmětů budou zkoušky.

Celkem jsme byli tři adepti na studium v Sojuzu. Celí vyjevení jsme naběhli za třídní profesorkou, co s tím máme jako dělat.

Naše třídní profesorka, šaramantní dáma a velice uvážlivá žena, povídá:

„Klid, učte se normálně na maturitu, něco vymyslíme, dám vám vědět. Hlavně se teď soustřeďte na maturitu.“

Třídní, původem Brňačka, volala do Brna a sháněla informace.

„Asi mi to vzala nějaká uklízečka či co,“ říkala naštvaně. „Ona vůbec nic nevěděla a vykládala cosi o diktátu z češtiny, husa…“ láteřila třídní.

„Připravujte se normálně na maturitu, co se naučíte, zúročíte i v Brně, nic lepšího vám neporadím. Jste chytří pánové, vy si poradíte. Maturitu jsem vám po dohodě s panem ředitelem zařídila už na pondělí.“ Výborná třídní.

Čestmír bydlel asi čtyři kilometry za Havlíčkovým Brodem, v bytovce školního statku, v místní části Havlíčkova Brodu zvané Okrouhličtí Dvořáci. Hned vymyslel plán:

„Mám domluveno s otčímem, že přespíš u nás a ráno nás otčím hodí do Havlíčkova Brodu na vlak. V Brně se vyznám, vím, kde to tam je.“

V pondělí jsme zdárně odmaturovali a už někdy kolem druhé odpoledne jsem s Česťou sedal do dálkového autobusu směr Havlíčkův Brod.

Přenocovali jsme u Česti. I slivovička byla. Na druhý den jsme už ujížděli vlakem do Brna.

Udělalo se krásné slunné ráno, byla dobrá nálada. Na přijímačkách nás rozdělili do dvou skupin. Jedna skupina zkoušky z matematiky a fyziky, druhá skupina z chemie a biologie. Česťa, skvělý matematik a fyzik, špatný jazykář, jak už to u technicky nadprůměrných jedinců bývá, dostal první skupinu. Já jsem byl opak. Mně matematika s fyzikou nevoněly, sice jsem přes tyto předměty s úspěchem prošel, ale vůbec mě nebavily. To, co Čestmírovi šlo samo, mně ztuha. Musím ještě podotknout, že na naší průmyslovce se matematika vyučovala trochu okrajově, panoval názor, že chemikovi stačí trojčlenka. Jednotlivé chemické disciplíny (anorganická chemie, organická chemie, analytická chemie a fyzikální chemie) však měly na výsost špičkovou úroveň.

Naštěstí jsem byl zařazen do druhé skupiny. Říkám naštěstí, protože mi bylo určeno studovat techniku, stavební vysokou školu. Ale o tom jsem tehdy vůbec neměl tušení a po pravdě, tenkrát jsem se o tyto „malichernosti“ ani nestaral. Když o tom po letech přemýšlím, mohl jsem klidně dostat u zkoušky ony neoblíbené technické předměty.

Tedy chemie a biologie! Oddechl jsem si. Pravda, musím říct, že biologii jsem měl naposledy na základní škole, ale hlavně že to nebyla matematika s fyzikou…

Z chemie to byly nějaké vzorce sloučenin a napsat chemické rovnice nějakých konkrétních reakcí. Pro mne, průmyslováka, elementární, naprostá brnkačka. Pak se šlo na biologii. Dvě otázky, první – popište buňku rostlinného těla, druhá popsat květenství.

„Relativně ujde,“ říkal jsem si, „cosi mi to říká.“ Problém byl v tom, že biologii jsem měl naposledy v sedmé třídě, před šesti lety. Namaloval jsem tedy ovál – to je jako buňka, uvnitř má jádro a mezi jádrem a obalem je buněčná tekutina.

„A dál?“ vybízela profesorka. Co dál jsem nevěděl. Jen jsem podotkl, že buňky vznikají a zanikají, množí se dělením a společně tvoří rostlinnou, analogicky i živočišnou tkáň.

„Tak tedy půjdeme na druhou otázku,“ profesorka na to trochu rozladěně.

Uvedl jsem, že květy rostlin systematicky zařazujeme podle druhu květenství, které mají společné znaky.

„Tak mi je vyjmenujte!“

Hned mi vytanul okolík, to slovo jsem si pamatoval a budu pamatovat snad celý život. Dále jsem si vzpomněl na klas. A pak jsem vítězoslavně přidal latu, kterou jsem si ze školy sice nepamatoval, ale znal jsem ji z luštění křížovek. To byl možná jazýček na vahách. Profesorka se mračila.

„Já vám to teda napíšu, ale nevím nevím, co tam s vámi v tom Sovětském svazu budou dělat!“

Oddechl jsem si, i když vcelku mi to v tu chvíli bylo po tom všem jedno.

V pátek nám bylo slavnostně předáno maturitní vysvědčení. Vyklidil jsem a předal pokoj na internátě a začal si ve Zderazi užívat prázdnin. Perspektiva – studium na VŠCHT a zvyšování výkonnosti v šachu.

V polovině července přinesl pošťák doporučený dopis z ministerstva školství – byl jste přijat ke studiu do SSSR. Třítýdenní soustředění před odjezdem do SSSR bude v Českých Budějovicích na kolejích Vysoké školy zemědělské tehdy a tehdy. V tu chvíli jsem se začal doopravdy moc těšit. Do té doby jsem to bral pořád jen jako alternativu, od které, pokud na ni vůbec dojde, mohu kdykoliv odstoupit, teď to ale vyšlo a já se opravdu těšil! A zase jsem si vybavil svoji návštěvu Ruska před rokem. Trochu jsem jen „oplakal“ šachy v Pardubicích. Utěšovalo mne, že sovětský šach je na mimořádně vysoké úrovni a že si to snad vynahradím.

Soustředění v Českých Budějovicích probíhalo poslední týden v červenci a první dva týdny v srpnu.

Kluci a holky vybraní pro studium v SSSR, léto, krásné počasí, sport, turistika, výuka. Školili nás z ekonomiky, politiky a speciálně z ruštiny. Ruštinu vyučovaly manželky našich studentů v SSSR z přelomu padesátých a šedesátých let – rodilé Rusky, které se živily výukou ruštiny v Československu. Vzpomínám si, že nám jedna vypravovala, jak měla zle, když přijela do své rodné vísky kdesi za Uralem rozloučit se se svými blízkými, protože následovala svého manžela k nám, do Čech. Vesničku, rozkládající se zcela stranou civilizace v širokém údolí, rozděloval tok velké řeky, přes kterou vedl dlouhý, dřevěný most. Čeští legionáři, ustupující před bolševiky koncem první světové války, museli vyhodit most do povětří. Vesnice zůstala téměř na dvě generace trvale rozdělena. Most byl obnoven až dlouho po druhé světové válce. Čech, to byla pro obyvatele oné vesnice nejtěžší nadávka a symbol zla. Němce a nacismus nepoznali, Čechy ano. Nechtěl bych být v kůži oné profesorky ruštiny.

Tři týdny soustředění utekly jako voda. Odpoledne, v předvečer odjezdu, mělo být zveřejněno, na jakou školu a do jakého města půjdeme. To mě teď opravdu začalo zajímat.

Před nástěnkou byl takový shluk, že jsem musel dobrou půl hodinu netrpělivě čekat. Po chvíli ze srocení před nástěnkou vypadla jedna taková více emancipovaná dívka, spíše už mladá žena se vším všudy, celá zelená vzteky a prskala:

„Tak do Rostova teda nepůjdu. Ani náhodou. Já jsem chtěla Moskvu. Balím kufry, zůstanu v ČSSR, na Rusko kašlu.“

Za tři týdny stačilo vzniknout i pár studentských lásek, teď se drželi v náručí a svorně plakali, jeden byl poslán tam a druhý zase onam.

Když jsem se jako jeden z posledních konečně probojoval k nástěnce, zažil jsem trochu smíšené pocity. Jedna zpráva dobrá, druhá špatná.

Tak nejdřív ta špatná – Vysoká škola stavební! Tak to jsem opravdu, ale opravdu nečekal. Možná, kdybych se dopředu víc informoval, tak by se dalo něco zjistit. Ale tenkrát v mém případě nebylo kde, Praha byla daleko, vlivní příbuzní nebyli. Tak teda neoblíbené technické předměty. Vědomě jsem šel do rizika. Ale já, dle horoskopu umíněný beran, jsem nebyl z těch, kteří by couvli. Na Rusko jsem se už těšil, za každou cenu.

A teď ta lepší zpráva – Leningrad!

Krásná, výstavná metropole severu na břehu řeky Něvy, založená carem Petrem I. Velikým v roce 1703 s původním názvem Sankt-Pitěr-burch. Odvěké kulturní centrum Ruska! Po několika letech to už byl poněmčený název Sankt-Petěrburg, česky Petrohrad. Sankt-Petěrburg byl v letech 1712 až 1917 hlavním městem ruského impéria. Na Leningrad ho přejmenoval bolševický režim hned po Leninově smrti v lednu 1924. Po demontáži vládnoucí komunistické strany byl v září 1991 vrácen městu jeho nejdéle používaný název Sankt-Petěrburg. V ruské zemi se měnily, zanikaly a vznikaly názvy obcí či měst spontánně dle politických režimů. Je trochu nepřehledné porovnávat mapu carského, sovětského a dnešního Ruska. Abych čtenáře zbytečně nemátl, budu používat tehdejší aktuální název města Leningrad.

Protože jsem před rokem Leningrad navštívil, byly vzpomínky naprosto živé a paradoxně musím přidat, že i hřejivé. To mně předchozí špatnou zprávu týkající se stavební školy plně kompenzovalo. Věc měla přece jenom malý háček. Před rokem jsem byl v Leningradě v červnu, tedy počátkem vlahého léta, kdy vrcholily letní bílé noci. Pravou tvář leningradského klimatu, tedy polární noc a dlouhou zimu s velkým „Z“, jsem měl teprve poznat.

Čestmír šel studovat jadernou fyziku do Minsku, do současného hlavního města Běloruska, a další spolužák Láďa do Charkova na Ukrajinu farmacii.

Dále se kromě Moskvy, Leningradu, Minsku a Charkova nabízela místa studia: Rostov na Donu, Volgograd, Kyjev, Oděsa a pak ještě jedno, dvě města za Uralem, už si nevzpomenu. Takže jsem měl štěstí, dostal jsem nejkrásnější město, až na tu zimu…

Následovala návštěva ministerstva školství v Praze, vybavení dokladů, letenky a nezbytných formalit. Do Ruska, resp. do letadla jsem mohl mít zavazadla o váze maximálně 40 kg. V rámci nástupu do prvního ročníku to byla výjimka, jinak platil limit 20 kg. Odlet byl stanoven na 26. srpna (1975) na 15.35 hodin.

Velké loučení doma ve Zderazi s rodiči a dědečkem. Krok do neznáma.

26. srpna jsem vstával ve tři hodiny ráno. S dvěma kufry a s taškou přes rameno jsem čekal o půl čtvrté na autobus do Chrudimi.

Už nevím přesně, co jsem všechno s sebou vezl. Kromě oděvních svršků a pohorek, jedněch polobotek, pantoflí, spacího pytle a malého polštáře hlavně potraviny – spoustu konzerv, různé knedlíky v prášku, předvařenou rýži, šišku suchého salámu. To nám bylo doporučeno. Dále magnetické šachy, logaritmické pravítko a česko-ruský a rusko-český technický slovník. A taky 250 ruských rublů, ukrytých v ponožkách, na přilepšenou na první měsíce. To se ukázalo být jako velmi prozíravé.

Kromě zmíněných pohorek a kožených lyžařských rukavic jsem neměl vůbec žádné zimní vybavení. Zimní obuv a zimní bundy měly do našich obchodů dorazit až začátkem října. Tak to mi tedy bylo platné jak mrtvému zimník.

Do Prahy jsem dorazil autobusem z Chrudimi po osmé hodině. Ještě jsem si vyřídil nějaké formality po pražských úřadech, vše pěšky se 40 kg zavazadel. Pak se mě naštěstí ujal kamarád Franta z rodné vísky, který studoval pražskou strojárnu. Vyčkával mě ve smluvenou hodinu na smluveném místě. Doprovodil mě na letiště Ruzyně a pomohl s velkým kufrem. Hodně mi tímto píchl a hlavně mě před odletem povzbudil, už se mi přestaly klepat nohy.

S velkým časovým předstihem jsme dorazili na Ruzyň. Moje první cesta letadlem. Já, který měl odmalinka pravidelný problém s nevolností v autobuse, na houpačku a kolotoč o pouti jsem vlezl všehovšudy jednou v životě, vždy s odstupem deseti let, a vždy to dopadlo tragicky, jsem teď provrtával očima letadla na ranveji a s obavami očekával reakci své trávicí soustavy. Poslední rozloučení. Shromáždění kolegové studenti se objali se svými rodiči, já s kamarádem Frantou.

Poslední zamávání blízkým z odbavovacího prostoru, mimořádně jenom formální celní kontrola a hurá do letadla. Čekalo na nás TU-104.

V Praze panovalo zasmušilé počasí. Zataženo a drobný déšť. Usadil jsem se v letadle spolu se svým budoucím spolubydlícím Vlastíkem, rodákem z Opavy. Byli jsme jediní dva Češi, kteří jsme ten rok nastupovali na leningradskou stavárnu. Vlasta na klasické pozemní stavitelství, já na zdravotně-technickou fakultu.

Motory zařvaly, TU-104 začalo nabírat výšku. Za chvíli jsme byli v mracích. Kolem všude mlhovina, nic než mlhovina. A najednou prudká sluneční záře a byli jsme nad mraky. Nemohl jsem se vynadívat. Jasně modrá, naprosto čistá obloha, ohromné, mimořádně jasné zářivé slunce a pod námi členité polštáře bílých ozářených mraků, po něm ubíhající stín letadla. Nádhera! Něco takového jsem si neuměl představit. S překvapením jsem zjistil, že po nevolnosti není ani stopy.

Odlet tedy kolem půl čtvrté odpoledne. Let měl trvat kolem dvou hodin. Vzhledem k časovému posunu moskevského času jsme měli doletět na leningradské letiště Pulkovo někdy pozdě po sedmé večer. A opravdu. Jak jsme se blížili k východu a k noci, začalo se rozdělovat spektrum barev duhy kolem celého horizontu. Na západě se začaly postupně vybarvovat jásavé tóny teplých barev – žlutá, oranžová, červená, růžová, kdežto směrem k východu, kam jsme letěli, se začaly prohlubovat barvy noci – fialová, modrá a zelená. Barvy přidávaly na intenzitě a postupně zmizely až s narůstající tmou. Úžasná podívaná!

Ani s klesáním letadla v rámci nočního přistání na letišti Pulkovo se neprojevila žádná obávaná nevolnost, ostatně jako nikdy při žádném z následných asi třiceti letů mezi ČSSR a SSSR a nad SSSR.

Hladké přistání, přesun do letištní haly, převzetí kufrů. A už se na nás sápali celníci. Pár našich studentů vzali snad namátkově podrobněji, u mne se smířili jen se zevrubnou kontrolou obsahu kufrů. Nepřišel jsem ani o ruble, ani o šišku salámu, který se obyčejně rekvíroval. Začátek dobrý.

KAPITOLA IV. Těžké začátky

Jak jsme prošli do prostoru za celníky, začal na nás mávat uvítací výbor z řad starších studentů, kteří nás měli odchytit a rozvézt na jednotlivé koleje. Na mě a Vlastíka čekal funkcionář SSM Věroslav, který, jak nám sdělil, nás bude mít po dobu prvního ročníku na starost, a kdyby cokoliv, pomůže. Takový svazácký patron, ale dobrý kluk. Věro přivolal taxíka, naložili jsme kufry a jelo se. V Leningradě panovala noc. Na severu, na šedesáté rovnoběžce, se na konci srpna stmívá mnohem dříve než u nás. Z cesty taxíkem žádné zážitky. Jen tma, světla aut, matná světla domů a zase tma. Po nějakých třiceti minutách taxík sjel z hlavního prospektu, začal kličkovat, až zastavil v takové menší neosvětlené uličce.

„Tak jsme tady, Pjereulog Bojcova,“ říká Věro. Vyřadil jsem ze slovníku termín vysokoškolská kolej, tady to bylo obščežitije. Obščežitije pro studenty Leningradského inženýrsko-stavebního institutu, zkratkou LISI. Na celých pět let. Když jsem procházel dřevěnými, šedě natřenými vstupními „lítačkami“, ucítil jsem charakteristickou vůni, což byla, jak jsem později zjistil, směs esence slunečnicového oleje a par ze sprch umístěných v suterénu. Jako bych to cítil ještě dnes.

Byli jsme ubytováni v přízemí, v jednom ze čtyřlůžkových pokojů po sezónních letních brigádnících. Čtyři kovové postele, skříň, stůl, dvě židle, na stole karafa na vodu. Standardní vybavení. Všude nehorázný nepořádek, špína a prach. Po brigádnících nikdo dosud neuklidil.

Dostali jsme čisté lůžkoviny, tedy jednu kousavou deku a dvě prostěradla – pod sebe a na sebe. S Vlastíkem jsme se uvelebili do svých, čerstvě přivezených spacáků a usnuli jsme. Úklid se odložil na další den.

Ráno nás překvapilo zářivé slunce. Opatrně jsme začali s rekognoskací terénu. Hned za ulicí Bojcova byla krásná široká ulice Sadovaja, s tramvajovými kolejemi, ústící až na Něvský prospekt. Tudy se dáme, nezabloudíme. Přiblížili jsme se k centru města s obchody. První, co jsme pořídili, byla lopatka a smetáček. Bylo to spíš takové koště z rýže, podobné našemu březovému, ale dvakrát nižší. Asi dovoz z Vietnamu. Docela jsme s ním pokoj dobře vymetli. Odpoledne nás odchytl krajan z druhého ročníku Olda a představil nás dalším českým druhákům Petrovi a Honzovi a páťáku Liborovi. Takže nás bylo na obščežitiji celkem pět Čechů. Kluci nás trochu zaškolili, vzali nás do „blinnoj“, to bylo bistro, kde prodávali vše z lívancového těsta. Lívance, lívance a zase lívance. Za několik dnů se ale přejedly. Taky nás vzali do „šašličnoj“ na šašliky. Výborné, ale vzhledem k ceně si je nešlo dopřávat častěji.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Sojuz na vlastní kůži.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.