Název anglického originálu: Under the Knife

Český název: Smrtící skalpel

Autorka: Tess Gerritsenová

První vydání: Mira Books, 1990

Překlad: Zdeněk Uherčík

Odpovědný redaktor: Ivana Čejková

Jazyková korektura: Dana Wotřelová

© 1990 by Terry Gerritsen

© For the Czech Republic edition by HarperCollins Polska sp. z o.o., Warszawa 2022

Všechna práva vyhrazena, včetně práva na reprodukci celého díla nebo jeho částí v jakékoliv podobě.

Tato kniha je vydána na základě licence Harlequin Books S.A.

Všechny postavy v této knize jsou fiktivní. Jakákoliv podobnost se skutečnými osobami, žijícími či zesnulými, je čistě náhodná.

HarperCollins je ochranná známka, jejímž vlastníkem je HarperCollins Publishers, LLC, New York, USA. Název ani známku nelze použít bez souhlasu vlastníka.

Ilustrace na obálce: iStock. iStock

Všechna práva vyhrazena.

ISBN: 978-83-276-6859-2 (EPUB)

ISBN: 978-83-276-6860-8 (MOBI)

ISBN: 978-83-276-6861-5 (PDF)

HarperCollins Polska sp. z o.o.

ul. Domaniewska 34A, 02-672 Warszawa

Elektronické formáty: Katarzyna Rek / Woblink, Poland

PROLOG

Proboha, je neuvěřitelné, jak se minulost dokáže vracet a pronásledovat nás.

Doktor Henry Tanaka zíral oknem kanceláře na deštěm bičované parkoviště a přemítal, proč se po tolika letech smrt jedné nešťastnice vrací, aby ho zničila.

Nějaká sestra, v uniformě kropenaté deštěm, utíkala venku k autu. Další bez deštníku, pomyslel si. Ráno bylo svěží a slunečné, jako ostatně většina rán v Honolulu. Ale ve tři hodiny se přes pohoří Koolau přehoupla mračna a teď, kdy většina zaměstnanců kliniky odcházela domů, se déšť změnil v průtrž mračen a ulicemi se valily řeky kalné vody.

Tanaka se otočil a zadíval se na dopis na svém stole. Přišel už před týdnem, ale jako většina jeho pošty se ztratil v záplavě porodnických časopisů a nabídkových katalogů, které se mu vždycky válely po kanceláři. Když mu dnes ráno recepční dopis konečně připomněla, zarazilo ho jméno na zpáteční adrese: Joseph Kahanu, právní zástupce.

Okamžitě obálku otevřel.

Ztěžka dosedl do křesla a znovu dopis pročítal.

Vážený doktore Tanako,

jako právní zástupce pana Charlese Deckera Vás tímto žádám o předání veškerých zdravotních záznamů týkajících se porodnické péče o paní Jennifer Brookovou, která byla v době své smrti Vaší pacientkou…

Jennifer Brooková. Jméno, na které chtěl zapomenout.

Dopadla na něho nezměrná únava – vyčerpanost člověka, který si uvědomil, že nedokáže překročit vlastní stín. Snažil se sebrat síly a jít domů, vyplížit se z kanceláře a vsoukat se do auta, ale dokázal jenom sedět a zírat na čtyři stěny. Tahle kancelář byla jeho svatyně. Pohledem přejížděl po zarámovaných diplomech, lékařských osvědčeních a fotografiích. Všude visely momentky pomačkaných novorozenců a rozzářených matek a otců. Kolik dětí přivedl na svět? Už před lety to přestal počítat…

Z křesla ho zvedl teprve nějaký zvuk z přední kanceláře. Cvaknutí zavíraných dveří. Vstal a nahlédl do recepce. „Peggy? Vy jste tu ještě?“

Čekárna byla prázdná. Pomalu přejížděl pohledem po květované pohovce a křeslech, časopisech pečlivě srovnaných na kávovém stolku, až jeho zrak nakonec zabloudil ke dveřím na chodbu. Nebyly zamčené.

V tíživém tichu slyšel tlumené cinkání kovu o kov. Přicházelo z některé vyšetřovny.

„Peggy?“ Tanaka vstoupil do chodby a nahlédl do první místnosti. Když rozsvítil, přivítal ho ostrý lesk nerezového umývadla, gynekologický stůl a skříň na léky a nástroje. Zhasl a šel do vedlejší místnosti. I tady bylo všechno tak, jak mělo být: nástroje pečlivě vyrovnané na stolku, umývadlo vytřené dosucha, třmeny stolu sklopené.

Přešel chodbou ke třetí, poslední vyšetřovně. Ale sotva se natáhl po vypínači, instinktivně ztuhl. Náhle věděl, že není sám. Něco zlovolného na něho číhalo ve tmě.

Vyděšeně couval z místnosti. V okamžiku, kdy se otočil, aby utekl, si uvědomil, že vetřelec stojí přímo za ním.

Do krku se mu zařízla čepel.

Tanaka se pozpátku vpotácel do vyšetřovny a převrhl stolek s nástroji. Klopýtal a uvědomil si, že linoleum je kluzké jeho vlastní krví. Přestože cítil, jak z něho vyprchává život, chladná a racionální část jeho mozku ho nutila odhadnout rozsah zranění a zhodnotit šance. Přerušená tepna. Vykrvácení během několika minut. Musí zastavit krvácení… Cítil, jak mu začínají těžknout nohy.

Tak málo času. Po čtyřech se vlekl ke skříni, kde se uchovávaly obvazy. Matný odlesk světla na skleněných dvířkách byl pro jeho polovědomou mysl majákem, jedinou nadějí na přežití.

Odlesk světla z chodby zadusil stín. Věděl, že vetřelec stojí ve dveřích a sleduje ho. Nezastavil se.

V poslední vteřině, kdy byl ještě při vědomí, se Tanaka vyškrábal na nohy a prudce otevřel dvířka skříně. Z poličky se vysypaly balíčky sterilních obvazů. Po hmatu jeden roztrhl, vyndal smotaný obvaz a přitiskl si ho na krk.

Neviděl, jak útočníkova čepel opisuje poslední, smrtící oblouk.

Když mu pronikla hluboko do zad, pokusil se Tanaka vykřiknout, ale z hrdla mu unikl pouze tlumený vzdech. Bylo to jeho poslední vydechnutí, než se tiše sesul na podlahu.

Charlie Decker ležel nahý na tvrdé, úzké posteli a měl strach.

Oknem viděl krvavě rudou záři neonového nápisu Victory Hotel. Ale ve slovu Hotel chybělo písmeno t. To zmrzačení v něm vyvolávalo představu slova Hole. Díra. Vítězná Díra, v níž každý triumf, každá radost mizely v temnotě nenávratna.

Zavřel oči, ale světlo neonu se mu propalovalo víčky. Odvrátil se od okna a přetáhl si polštář přes hlavu. Zalykal se dusivým puchem špinavého povlečení. Odhodil polštář, vstal a došel k oknu. Zadíval se dolů na ulici. Nějaká rozcuchaná blondýna v minisukni se tam handrkovala s chlapíkem v chevroletu. Někde ve tmě se smáli flamendři a jukebox vyhrával „It Don’t Matter Anymore“. Z uličky stoupal puch, zvláštní směs hnijících odpadků a kvetoucích plumérií: zápach zadních uliček ráje. Zvedal se mu z toho žaludek. Ale bylo příliš horko na to, aby zavřel okno, příliš horko na spánek, příliš horko na to, aby aspoň dýchal.

Došel ke karetnímu stolku a rozsvítil lampičku. Znovu uviděl ten novinový titulek.

HONOLULSKÝ LÉKAŘ NALEZEN ZAVRAŽDĚN.

Cítil, jak mu po hrudi stéká pramínek potu. Posadil se a složil hlavu do dlaní.

Hudba ze vzdáleného jukeboxu utichla a další píseň začala rázným rifem kytar a bicích. Zpěvák zachrčel: „Chci to, bejby, jó, bejby, chci to hrozně moc…“

Pomalu zvedl hlavu a zastavil se pohledem na fotografii Jenny. Usmívala se. Vždycky se usmívala. Dotkl se fotky a snažil se vybavit si, jaké to bylo cítit pod prsty její tvář, ale roky už rozostřily vzpomínky.

Nakonec otevřel zápisník. Nalistoval prázdnou stránku. Začal psát.

Tohle mi řekli:

„Nějaký čas to potrvá…

Čas na smíření, na zapomenutí.“

Já jsem jim řekl tohle:

Smíření nepřijde se zapomněním.

Ale se vzpomínáním.

Na tebe.

Na vůni moře na tvé pokožce.

Na dokonalé drobné šlépěje, které zanecháváš v písku.

Vzpomínání je bez konce.

A tak tam ležíš, nyní a navždy, na pobřeží.

Otvíráš oči. Dotýkáš se mě.

Máš slunce v prstech.

A já jsem smířený.

Jsem smířený.

PRVNÍ KAPITOLA

Doktorka Kate Chesneová vstříkla jistou rukou dvě stě miligramů thiopentalu sodného do kanyly v paži pacientky. Zatímco sloupeček světle žluté tekutiny pomalu proudil plastovou hadičkou, Kate šeptala: „Brzy začneš být ospalá, Ellen. Zavři oči, uvolni se…“

„Zatím nic necítím.“

„Potrvá to minutku nebo dvě.“ Kate stiskla Ellen rameno. Tiché, uklidňující gesto. Právě takové drobnosti pomáhají, aby se pacienti cítili v bezpečí. Dotek. Tichý hlas. „Nechej se unášet,“ šeptala Kate. „Mysli na oblohu… na oblaka…“

Ellen se klidně, ospale usmála. Ostrá světla operačního sálu bezohledně zdůrazňovala každičkou pihu a vrásku na jejím obličeji. Nikdo, dokonce ani Ellen O’Brienová, nevypadal na operačním stole hezky. „To je zvláštní,“ zamumlala. „Vůbec se nebojím. Ani trošičku…“

„Vždyť nemusíš. O všechno se postarám.“

„Já vím. Já vím.“ Ellen vzala Kate za ruku. Byl to jenom dotek, letmé propletení prstů. Teplo Elleniny pokožky jí opět připomnělo, že na stole neleží jenom tělo, žena, ale také přítelkyně.

Dveře se otevřely a dovnitř vešel chirurg. Doktor Guy Santini byl rozložitý jako medvěd a ve své květované papírové čapce vypadal trochu komicky.

„Jak jsme na tom, Kate?“

„Thiopental už zabírá.“

Guy přešel ke stolu a stiskl pacientce ruku. „Jste pořád s námi, Ellen?“

Usmála se. „V dobrém i ve zlém. Ale přece jenom bych raději byla ve Filadelfii.“

Guy se zasmál. „Budete. Ale bez toho žlučového kamene.“

„Já nevím… Nějak jsem ho… začínala mít ráda…“ Ellen poklesávala víčka. „Nezapomeňte, Guyi,“ zašeptala. „Slíbil jste mi to. Nebudu mít žádnou jizvu…“

„Vážně?“

„Ano… Opravdu…“

Guy mrkl na Kate. „Neříkal jsem ti to? Sestry jsou nejhorší pacienti. Ty ženské už nevědí, co by chtěly!“

„Pozor, doktore!“ napomenula ho ostře jedna ze sálových sester. „Abychom jednou na tom stole neměly vás.“

„Inu, to je opravdu děsivé pomyšlení,“ poznamenal Guy.

Kate sledovala, jak pacientce konečně povolují čelistní svaly. „Ellen?“ řekla polohlasem. Přejela jí prstem po řasách. Žádná reakce. Pokývla Guyovi. „Už je v limbu.“

„Ach, drahá Kate, odvádíš skvělou práci…“

„Na to, že jsi holka,“ dokončila za něho. „Jo, jasně, já vím.“

„Tak, dáme se do toho,“ řekl a šel si umýt ruce. „Laborka vyšla v pořádku?“

„Krevní testy jsou bezvadné.“

„EKG?“

„Večer jsem ho dělala. V normálu.“

Guy jí ode dveří obdivně zasalutoval. „Když jsi tady, Kate, nemusí člověk ani přemýšlet. Jo, a dámy?“ zavolal na dvě sálové sestry, které připravovaly nástroje. „Musím vás varovat, náš praktikant je levák.“

Instrumentářka se zájmem vzhlédla. „Je hezký?“

Guy na ni mrkl. „Štramák, Cindy. Řeknu mu, že jste se ptala.“ Se smíchem zmizel za dveřmi.

Cindy si povzdechla. „Jak to s ním jeho žena může vydržet?“

Následujících deset minut šlo všechno jako po másle. Kate vykonávala svoji práci s obvyklou důkladností. Zavedla tracheální rourku a napojila ventilátor. Nastavila přívod kyslíku a přidala potřebné množství isofluranu a oxidu dusného. Byla Elleniným záchranným lanem, pojítkem s životem. Každý krok, byť automatizovaný, vyžadoval dvojnásobnou, i trojnásobnou kontrolu. A v případě, že byl pacientem někdo, koho znala a měla ráda, ověřovala si každý svůj krok ještě pečlivěji. Říká se, že práce anesteziologa je z devadesáti devíti procent krystalická nuda a z jednoho procenta čirá hrůza. A právě tohle jedno procento si Katie vždy velice dobře uvědomovala a byla ve střehu. Komplikace mohly nastat ve zlomku vteřiny.

Ale dnes si byla naprosto jistá, že všechno proběhne hladce. Ellen O’Brienové bylo jednačtyřicet. Kromě žlučového kamene se těšila dokonalému zdraví.

Guy se vrátil na operační sál a z umytých rukou mu odkapávala voda. V závěsu za ním šel „štramácký“ levoruký praktikant, který v botách s vysokými podrážkami měřil sotva sto sedmdesát centimetrů. Pokračovali rituálem oblékání sterilních plášťů a rukavic, který ukončilo mlaskavé plesknutí latexu.

Když operační tým zaujal místa kolem stolu, přehlédla Kate tváře v rouškách. Kromě praktikanta všechny dobře znala. Byla zde hlavní sálová sestra Ann Richterová, s blond vlasy pečlivě sčesanými pod modrou chirurgickou čapku. Byla to chladná profesionálka, která nikdy nesměšovala práci a zábavu. Pokud si někdo dovolil utrousit na operačním sále nějaký vtip, vysloužil si obvykle její nevlídný pohled.

Pak tady byl milý a přátelský Guy, s hnědýma očima zkreslenýma masivními čočkami brýlí. Těžko uvěřit, že by někdo tak nemotorný mohl být chirurgem. Ale se skalpelem v ruce dokázal zázraky.

Naproti Guyovi stál praktikant, který měl tu obrovskou smůlu, že se narodil jako levák.

A nakonec zde byla instrumentářka Cindy, veselá tmavooká víla. Dnes se chlubila zbrusu novými očními stíny jménem Orientální malachit, které jí trochu dodávaly vzezření tropické rybky.

„Hezké oční stíny, Cindy,“ řekl Guy a natáhl ruku pro skalpel.

„Děkuju, doktore Santini,“ odpověděla a vtiskla mu skalpel do dlaně.

„Líbí se mi mnohem víc než ty poslední, jmenovaly se myslím Španělský sliz,“

„Španělský mech.“

„Tyhle jsou skutečně okouzlující, nemyslíte?“ zeptal se praktikanta, který moudře mlčel. „No jo,“ pokračoval Guy. „Je to moje oblíbená barva. Jako to čistidlo. Myslím, že se jmenuje Comet.“

Praktikant se zahihňal a Cindy po něm střelila nevraživým pohledem. Štramák zřejmě promarnil šanci.

Guy provedl první řez. Když na břišní stěně vytryskly rudé krůpěje, praktikant je automaticky odsál tamponem. Jejich ruce pracovaly v naučené souhře jako ruce klavíristů při čtyřručce.

Kate ze svého místa u pacientčiny hlavy sledovala postup operace a sluchem celou dobu sledovala srdeční rytmus. Všechno probíhalo dobře, žádná krize na obzoru. Tohle byly chvíle, kdy ji její práce bavila nejvíc, když věděla, že má všechno pod kontrolou. Mezi tím množstvím chirurgické oceli se cítila jako doma. Svištění plicního ventilátoru a pípání EKG pro ni byly scénickou hudbou k představení, odehrávajícímu se na operačním stole.

Guy provedl hlubší řez a obnažil lesklou vrstvu tuku. „Vypadá to, že svaly jsou příliš napjaté, Kate,“ poznamenal. „Budeme mít potíže při šití.“

„Podívám se na to.“ Na pojízdném lékovém stolku otevřela malou zásuvku nadepsanou Succinylcholine. Přípravek při nitrožilním podání uvolní svaly a Guy se snáze dostane do břišní dutiny. Pohlédla do zásuvky a zamračila se. „Ann? Mám tady jenom jednu ampuli succinylcholinu. Můžeš mi nějaké sehnat?“

„To je zvláštní,“ poznamenala Cindy. „Včera odpoledne jsem tenhle stolek určitě doplňovala.“

„No, ale je tady jenom jedna ampule.“ Kate natáhla pět kubíků čirého roztoku a vpravila jej do infuze. Za minutu začne účinkovat. Opřela se a čekala.

Guy prořízl skalpelem tukovou vrstvu a začal obnažovat břišní svalstvo. „Pořád je to dost napjaté, Kate,“ zopakoval.

Pohlédla na nástěnné hodiny. „Jsou to tři minuty. Už bys měl vidět nějaký účinek.“

„Vůbec nic.“

„Tak dobře. Ještě trochu přidám.“ Kate natáhla další tři kubíky a vstříkla je do infuze. „Ann, brzy budu potřebovat další ampuli,“ upozornila ji. „Tahle už bude…“

Ozval se pronikavý tón alarmu EKG. Kate prudce vzhlédla a při pohledu na monitor v hrůze vyskočila na nohy.

Srdce Ellen O’Brienové se zastavilo.

Operační sál byl okamžitě na nohou. Příkaz stíhal příkaz, vozíky s nástroji šly okamžitě stranou. Praktikant si stoupl na stoličku a znovu a znovu stlačoval Ellen hruď.

Tohle bylo ono pověstné jedno procento, noční můra každého anesteziologa.

Zároveň to byl ten nejhorší okamžik v životě Kate.

Zatímco kolem ní panoval chaos, snažila se ovládnout. Vstřikovala jednu ampuli adrenalinu za druhou. Zprvu do infuze, potom přímo do srdce. Ztrácím ji, říkala si. Proboha, já ji ztrácím. Pak na osciloskopu zahlédla drobné zachvění. Jediná známka přetrvávajícího života.

„Budeme defibrilovat!“ vykřikla. Pohlédla na Ann, která stála u defibrilátoru. „Dvě stě wattsekund!“

Ann se nehýbala. Stála jako přimrazená a tvář měla bledou jako alabastr.

„Ann?“ vykřikla Kate. „Dvě stě wattsekund!“

Nakonec to byla Cindy, kdo přiskočil k přístroji a stiskl tlačítko nabíjení. Ručička voltmetru vyskočila na dvě stě. Guy popadl rukojeti destiček defibrilátoru, přitiskl je Ellen na hruď a uvolnil elektrický výboj.

Ellenino tělo sebou trhlo jako loutka, které loutkář zatáhl najednou za všechny šňůrky.

Chvění zpomalilo v nevýrazné vlnění. Byl to obraz umírajícího srdce.

Kate zoufale zkoušela jeden medikament za druhým, aby vybičovala srdce k životu. Nic nepomáhalo. Přes závoj slz sledovala čáru bezcílně bloudící po osciloskopu.

„Je konec,“ hlesl Guy. Pokynul, aby se přestalo s masáží srdce. Praktikant, z něhož se lil pot, odstoupil od operačního stolu.

„Ne!“ vyhrkla Kate a opřela se dlaněmi Ellen o hruď. „Ještě není konec.“ Zoufale jí stlačovala hrudník. „Ještě není konec.“ Celou vahou se opírala do nepoddajných žeber a svalů. Srdce se musí masírovat, aby mozek měl kyslík. Musí udržet Ellen naživu. Znovu a znovu stlačovala, dokud paže nezeslábly a neroztřásly se. Žij, Ellen, přikazovala jí v duchu. Musíš žít…

„Kate.“ Guy se lehce dotkl její paže.

„Nevzdáme to. Ještě ne…“

„Kate.“ Guy ji jemně odtáhl od operačního stolu. „Je po všem,“ zašeptal.

Někdo vypnul alarm EKG. Rozhostilo se přízračné ticho. Kate se otočila a zjistila, že se všichni dívají na ni. Pohlédla na osciloskop.

Křivka se změnila v přímku.

Kate sebou trhla, když zřízenec zapnul zip pytle s tělem Ellen O’Brienové. Ten zvuk byl krutou připomínkou konečnosti. Připadalo jí to obscénní. Praktický obal na něco, co bývalo živou, dýchající ženou. Odvrátila se, když s tělem zamířili do márnice. Stála sama uprostřed operačního sálu ještě dlouho poté, co na chodbě doznělo vrzání koleček pojízdných nosítek.

Potlačovala slzy a rozhlížela se po zakrvácených tamponech a prázdných ampulkách, poházených po podlaze. Stejné smutné trosky zůstávaly po každém úmrtí na sále. Zanedlouho je zametou, spálí, a po tragédii, která se zde odehrála, nezůstane ani stopa. Nic kromě těla v márnici.

A otázek. Ano, jistě, budou otázky. Od Elleniných rodičů. Z nemocnice. Otázky, na něž Kate neznala odpovědi.

Unaveně si sundala chirurgickou čapku a nepatrně se jí ulevilo, když se jí hnědé vlasy rozprostřely po ramenou. Potřebovala být nějakou chvíli sama. Aby přemýšlela, aby porozuměla. Otočila se k odchodu.

Ve dveřích stál Guy. Jakmile uviděla jeho výraz, bylo jí jasné, že je zle.

Mlčky jí podal lékařské záznamy Ellen O’Brienové.

„Ten elektrokardiogram,“ řekl. „Říkala jsi, že je normální.“

„Ano.“

„Raději se podívej ještě jednou.“

Zmatená otevřela složku a našla záznam EKG. První, čeho si všimla, byl její podpis v záhlaví, potvrzení, že záznam viděla. Pak se zadívala na samotný graf. Celou minutu zírala na řadu dvanácti černých klikyháků a nevěřila svým očím. Křivka byla nezaměnitelná. Diagnózu by zvládl i student třetího ročníku medicíny.

„To je důvod, proč zemřela, Kate,“ řekl Guy.

„Ale… To není možný!“ vyhrkla. „Takovou chybu jsem přece nemohla udělat!“

Guy neodpověděl, jenom se zadíval stranou. Bylo to mnohem výmluvnější než jakákoli slova.

„Přece mě znáš, Guyi,“ protestovala. „Víš, že něco takového by mi nemohlo uniknout…“

„Je to tady černé na bílém. Proboha, a je na tom tvůj podpis!“

Dívali se na sebe, oba stejně překvapeni jeho příkrým tónem.

„Promiň,“ řekl nakonec. Nervózně se otočil a prsty si prohrábl vlasy. „Proboha. Měla infarkt. Infarkt. A my jsme ji operovali.“ Zničeně na Kate pohlédl. „Řekl bych, že to znamená, že jsme ji zabili.“

„Je to zjevný případ zanedbání péče.“

Advokát David Ransom zavřel složku nadepsanou Ellen O’Brienová a přes široký teakový stůl pohlédl na své klienty. Kdyby měl zvolit jediné slovo, které by vystihovalo Patricka a Mary O’Brienovi, bylo by to slovo šeď. Šedé vlasy, šedé tváře, šedý oděv. Patrick měl na sobě nevýrazné tvídové sako, které už dávno ztratilo tvar. Mary byla oblečená do šatů s černo-bílým potiskem, který se sléval do pochmurné jednobarevnosti.

Patrik stále potřásal hlavou. „Byla to naše jediná dcera, pane Ransome. Naše jediné dítě. Byla vždycky tak hodná, víte? Nikdy si nestěžovala. Dokonce ani jako dítě. Jenom ležela v postýlce a usmívala se. Jako andílek. Jako krásný, maličký…“ Náhle se zarazil a tvář se mu zkroutila bolestí.

„Pane O’Briene,“ řekl David laskavě. „Vím, že je to jen chabá útěcha, ale slibuji, že udělám všechno, co je v mých silách.“

Patrick potřásl hlavou. „Nám nejde o peníze. Jistě, já nemůžu pracovat, kvůli zádům, víte. Ale Ellie měla životní pojištění a…“

„Jak vysoká je pojistka?“

„Padesát tisíc,“ řekla Mary. „Taková byla. Vždycky na nás myslela.“ Ve světle dopadajícím od okna vypadal její profil jako vyfrézovaný z oceli. Na rozdíl od svého manžela Mary O’Brienová už neplakala. Seděla naprosto rovně jako ztělesnění žalu. David přesně věděl, co cítí. Bolest. Vztek. Hlavně vztek. Viděl ho jako chladný plamen v jejích očích.

Patrick popotahoval.

David vyndal ze zásuvky krabičku s kapesníky a mlčky ji před něho postavil. „Snad bychom mohli celou věc probrat někdy jindy,“ navrhl. „Až budete oba připraveni…“

Mary prudce zvedla bradu. „Jsme připraveni, pane Ransome. Ptejte se.“

David pohlédl na Patricka, který se zmohl jenom na odevzdané přikývnutí. „Obávám se, že vám mé otázky budou připadat bezohledné a chladnokrevné. Omlouvám se.“

„Pokračujte,“ vybídla ho Mary.

„Žalobu podám co nejdříve, ale budu potřebovat víc informací, abychom mohli odhadnout škody. Část z toho tvoří ušlá mzda – kolik by si vaše dcera mohla vydělat, kdyby žila. Říkáte, že byla zdravotní sestrou?“

„V porodnici. Porodní a poporodní péče.“

„Znáte výši jejího platu?“

„Budu se muset podívat na její výplatnice.“

„Nějaké vyživované osoby?“

„Žádné.“

„Nikdy se nevdala?“

Mary zavrtěla hlavou a povzdechla si. „Byla to téměř ve všech ohledech dokonalá dcera, pane Ransome. Krásná. Chytrá. Ale když došlo na muže, dělala… chyby.“

Nakrčil čelo. „Chyby?“

Mary pokrčila rameny. „Ach, myslím, že dneska to tak prostě chodí. A když žena dosáhne… jistého věku, myslí si, že má prostě štěstí, když má vůbec nějakého muže…“ Zadívala se na své pevně propletené prsty a odmlčela se.

David vycítil, že vpluli do zrádných vod. Milostný život Ellen O’Brienové ho stejně nezajímal. S případem nijak nesouvisel.

„Soustřeďme se tedy na zdraví vaší dcery,“ řekl klidně a otevřel zdravotní záznamy. „Tady vidím, že jí bylo jednačtyřicet a těšila se výbornému zdraví. Víte, jestli někdy měla nějaké problémy se srdcem?“

„Nikdy.“

„Nikdy si nestěžovala na bolest na hrudi? Potíže s dechem?“

„Ellie plavala dlouhé tratě, pane Ransome. Mohla jít celý den, a nikdy se nezadýchala. Proto nevěřím těm slovům o… o infarktu.“

„Ale záznam EKG byl naprosto průkazný, paní O’Brienová. Kdyby byla provedena pitva, mohli bychom to dokázat. Ale myslím, že teď je na to už pozdě.“

Mary krátce pohlédla na manžela. „To Patrick. Nesnesl pomyšlení na…“

„Copak ji už dost nerozřezali?“ vyhrkl Patrick.

Dlouho bylo ticho. „Rozsypeme její popel do moře,“ řekla nakonec Mary polohlasem. „Milovala moře. Už od dětství…“

Bylo to pochmurné loučení. Poslední slova soustrasti, potřesení rukou, stvrzení smlouvy. O’Brienovi se otočili k odchodu. Ale Mary se ještě ve dveřích zastavila.

„Chci, abyste věděl, že nám nejde o peníze,“ prohlásila. „Pravdou je, že je mi jedno, jestli dostaneme pěťák. Ale zničili nám život, pane Ransome. Vzali nám naše jediné dítě. A já doufám, že na to nikdy nezapomenou.“

David přikývl. „O to se postarám.“

Když klienti odešli, otočil se David k oknu. Zhluboka se nadechl a pomalu vydechoval, aby se zbavil nahromaděných emocí. Ale stále měl pocit, jako kdyby mu v žaludku ležel kámen. Všechen ten smutek a vztek mu zatemňoval myšlenky.

Před šesti dny udělal nějaký lékař strašnou chybu. Teď je jednačtyřicetiletá Ellen O’Brienová mrtvá.

Byla jenom o tři roky starší než já.

Posadil se ke stolu a otevřel složku O’Brienové. Přeskočil nemocniční záznamy a nalistoval životopisy obou lékařů.

Záznamy doktora Guye Santiniho byly vynikající. Osmačtyřicetiletý chirurg, absolvent Harvardu, byl na vrcholu kariéry. Výčet jeho publikací zabral pět stran. Ve svém výzkumu se zabýval především fyziologií jater. Jednou na něj byla podána žaloba, ale to bylo před osmi lety, a vyhrál. Chlapík. Ale Santini stejně nebyl cílem. David měl na mušce anestezioložku.

Nalistoval třístránkový přehled kariéry doktorky Katharine Chesneové.

Měla úctyhodné vzdělání. Bakalářský titul z přírodních věd v oboru chemie z Kalifornské univerzity v Berkeley, titul doktorky medicíny z Johns Hopkins, stáž z anesteziologie a postgraduální studium intenzivní péče na Kalifornské univerzitě v San Franciscu. Ve svých pouhých třiceti letech už publikovala úctyhodný počet článků. Do nemocnice Mid Pac nastoupila jako anestezioložka před necelým rokem. Ve složce nebyla žádná fotografie, ale snadno si dokázal představit typickou doktorku: nemoderní účes, nezajímavá postava a obličej jako kůň. Ale mimořádně inteligentní kůň.

David se posadil a zamračil se. Ten záznam byl příliš dobrý. Neodpovídal představě neschopného lékaře. Jak jenom mohla udělat tak elementární chybu?

Zavřel složku. Ať se ospravedlňovala, jak chtěla, fakta byla nepopiratelná: Doktorka Katharine Chesneová odsoudila svoji pacientku k smrti pod skalpelem.

A on to rozhodně dokáže.

George Bettencourt doktory pohrdal. Tento postoj mu ještě víc znepříjemňoval práci výkonného ředitele nemocnice Mid Pac, protože musel úzce spolupracovat s lékařským personálem. Měl jak magisterský titul z ekonomie, tak z všeobecného lékařství. Během deseti let jako výkonný ředitel dosáhl něčeho, čeho by stará, lékařem vedená administrativa nemocnice nikdy nedosáhla. Proměnil Mid Pac z instituce v posledním tažení ve výdělečný podnik. Přesto od těch hloupých polobohů v bílých pláštích neslyšel nic jiného než kritiku. Povýšeně ohrnovali nos nad samotnou myšlenkou, že by jejich posvátnou práci měly ovlivňovat grafy zisku a ztrát. Životy zachraňovala chladná realita. Bylo to stejné jako prodávat linoleum. Bettencourt to věděl. Doktoři ne. Byli to hlupáci a z hlupáků ho vždycky bolela hlava.

A z těch dvou, kteří teď seděli naproti němu, měl migrénu, jakou už nezažil celé roky.

Bělovlasý doktor Clarence Avery, šéf anesteziologů, mu hlavu nedělal. Starý muž byl příliš plachý na to, aby čelil vlastnímu stínu, natož kontroverznímu obvinění. Od té doby, co jeho manželku postihla mrtvice, byl v zaměstnání jako náměsíčný. Jeho by mohl přimět ke spolupráci, zvlášť když je v sázce pověst nemocnice.

Bettencourtovi dělala starosti ta žena. Byla v nemocnici nová a on ji tak dobře neznal. Ale od chvíle, kdy vešla do jeho kanceláře, cítil, že s ní budou potíže. Měla ten výraz v očích a pevně zatnutou čelist odhodlané bojovnice. Byla poměrně pohledná, přestože si její vlasy dělaly, co chtěly, a rtěnku zřejmě neměla v ruce několik měsíců. Ale ty pronikavé zelené oči stačily na to, aby muž přehlédl ostatní nedostatky. Vlastně byla docela atraktivní.

Škoda, že to prošvihla. Teď se stala přítěží. Doufal, že nebude mrcha a všechno to ještě nezhorší.

Kate sebou trhla, když před ní Bettencourt rázně položil papíry. „Dnes ráno přišel na právní oddělení tenhle dopis, doktorko Chesneová,“ řekl. „Přinesl ho osobně soukromý poslíček. Asi byste si ho měla přečíst.“

Pohlédla na hlavičku a cítila, jak se jí sevřel žaludek. Advokátní kancelář Uehara a Ransom.

„Jedna z nejlepších advokátních kanceláří ve městě,“ poznamenal Bettencourt. Když viděl její ohromený výraz, trpělivě pokračoval: „Podali žalobu na vás a na nemocnici, doktorko Chesneová. Pro zanedbání péče. A David Ransom si ten případ bere osobně na starost.“

Vyschlo jí v krku. Pomalu vzhlédla.

„Ale jak… jak můžou…“

„Zkrátka tady máme právníka. A jednoho mrtvého pacienta.“

„Vždyť jsem vysvětlila, co se stalo!“ Obrátila se k Averymu. „Vzpomeňte si, minulý týden jsem vám říkala…“

„Clarence to se mnou prošel,“ přerušil ji Bettencourt. „O téhle záležitosti se teď nebavíme.“

„A o jakou záležitost tedy jde?“

Její přímost ho zjevně překvapila. Prudce vydechl. „Jde o to, že tady zřejmě máme soudní proces, který nás může stát miliony. Jako váš zaměstnavatel je nemocnice odpovědná za vámi způsobené škody. Ale nejde jenom o peníze.“ Odmlčel se. „V sázce je také naše pověst.“

Tón jeho hlasu na ni působil zlověstně. Věděla, co se chystá, ale nedokázala ze sebe vypravit jediné slovo. Jenom seděla, cítila svírání kolem žaludku, ruce tiskla v klíně a čekala na poslední ránu, která ji položí.

„Žaloba vrhne špatné světlo na celou nemocnici,“ řekl. „V případě, že dojde k soudu, přitáhne to pozornost. Lidé – pacienti – si to přečtou v novinách, a dostanou strach.“ Zadíval se na desku stolu. „Všiml jsem si, že vaše záznamy jsou až dosud ucházející…“

Prudce vystrčila bradu. „Ucházející?“ zopakovala nevěřícně. Pohlédla na Averyho. Hlavní anesteziolog znal její záznamy. A byly bezvadné.

Avery se zavrtěl v křesle a vyhnul se jejímu pohledu. „No, vlastně,“ zamumlal. „Záznamy doktorky Chesneové byly – tedy až dosud – hmm, víc než ucházející. Tedy…“

Proboha, člověče! chtělo se jí křičet. Zastaňte se mě!

„Nikdy na ni nebyly žádné stížnosti,“ dokončil Avery nepřesvědčivě.

„Přesto jste nás dostala do choulostivé situace, doktorko Chesneová,“ pokračoval Bettencourt. „Proto si myslíme, že bude nejlepší, když vaše jméno už nebude nadále spojováno s naší nemocnicí.“

Nastalo dlouhé ticho, přerušované pouze nervózním odkašláváním doktora Averyho.

„Požadujeme vaši výpověď,“ prohlásil Bettencourt.

A je to tady. Poslední rána. Převalila se přes ni jako obří vlna a zanechala ji bezvládnou a vyčerpanou. „A když odmítnu podat výpověď?“ hlesla.

„Věřte mi, doktorko, že výpověď se bude ve vašem životopisu vyjímat mnohem lépe než…“

„Propuštění?“

Naklonil hlavu na stranu. „Vidím, že si rozumíme.“

„Ne.“ Zvedla hlavu. Zatvrdila se, když v jeho očích viděla tu chladnou sebejistotu. Nikdy neměla Bettencourta ráda. A teď se jí zamlouval ještě méně. „Vy mi vůbec nerozumíte.“

„Jste inteligentní žena. Víte, jaké jsou možnosti. V žádném případě nemůžeme dovolit, abyste se vrátila na operační sál.“

„To není správné,“ namítl Avery.

Bettencourt se zamračil na starého muže. „Promiňte?“

„Nemůžete ji jenom tak vyhodit. Je lékařka. Existují postupy, které musíte dodržet. Komise…“

„Znám patřičné postupy, Clarenci! Ale doufal jsem, že doktorka Chesneová pochopí situaci a bude podle toho jednat.“ Pohlédl na ni. „Jistě je vám jasné, že takhle je to jednodušší. Vaše záznamy budou bez poskvrny. Pouze poznámka, že jste podala výpověď. Do hodiny to můžu nechat napsat. Stačí jenom váš…“ Zmlkl, když si všiml, jak se na něho dívá.

Kate měla málokdy zlost. Obvykle se jí dařilo dobře zvládat emoce. Proto vztek, který se nyní dral na povrch, byl pro ni něčím novým a neznámým, co ji téměř děsilo. „Nechte si svoje papíry, pane Bettencourte,“ řekla ledově.

Překvapeně pootevřel ústa. „Jestli je to vaše rozhodnutí…“ Pohlédl na Averyho. „Kdy je další schůze komise pro zajištění kvality?“

„Hmm, příští úterý, ale…“

„Zařaďte do programu případ O’Brienová. Umožníme doktorce Chesneové, aby přednesla svoji verzi.“ Pohlédl na Kate. „Ať to posoudí vaši kolegové. Řekl bych, že je to fér, nemyslíte?“

Podařilo se jí polknout příkrou odpověď. Kdyby cokoli řekla, kdyby vypustila z úst, co si o něm skutečně myslí, ztratila by navždy šanci znovu pracovat v Mid Pac. Nebo kdekoli jinde, když na to přijde. Stačilo, aby jí dal nálepku potížistky, a to by se s ní táhlo celý život.

Rozešli se s formální zdvořilostí. Na ženu, jejíž kariéra se ocitla v troskách, to zvládla skvěle. Klidně si Bettencourta změřila a chladně mu potřásla rukou. Držela se celou cestu ze dveří a dlouhou chodbou s kobercem. Když ale jela výtahem dolů, něco se v ní zlomilo. Ve chvíli, kdy se dveře výtahu znovu otevřely, celá se třásla. Jako ve snách procházela hlučnou halou plnou shonu a všechno to na ni dolehlo.

Proboha, žalují mě. Po necelém roce praxe mě žalují…

Vždycky si myslela, že soudní procesy, stejně jako všechny životní katastrofy, se stávají jenom těm druhým. Ani ve snu ji nenapadlo, že bude někdy obviněna z nedbalosti. Z nedbalosti.

Udělalo se jí nevolno a opřela se o telefonní automaty v hale. Zatímco se snažila uklidnit rozkolísaný žaludek, padl její pohled na místní telefonní seznam zavěšený na řetízku připevněnému k poličce. Kdyby tak znali fakta, pomyslela si. Kéž bych jim to mohla vysvětlit…

Nalistovat advokátní kancelář Uehara a Ransom jí trvalo jenom pár vteřin. Sídlo měla na Bishop Street.

Vytrhla stránku s adresou a telefonním číslem. Hnána novou, zoufalou nadějí, spěchala ke dveřím.

DRUHÁ KAPITOLA

„Pan Ransom se vám nemůže věnovat.“

Šedovlasá recepční měla oči barvy leštěné litiny a její tvář jako kdyby vypadla z obrazu American Gothic. Jenom ty vidle jí chyběly. Zkřížila paže na prsou a mlčky vyzývala vetřelkyni, ať si jen zkusí ji přemluvit.

„Ale já ho musím vidět!“ trvala na svém Kate. „Jde o případ…“

„Samozřejmě,“ opáčila žena suše.

„Chci mu jenom vysvětlit…“

„Právě jsem vám řekla, doktorko, že má jednání se společníky. Nemůže vás přijmout.“

Kate už nebezpečně docházela trpělivost. Naklonila se nad stůl a s potlačovaným vztekem procedila: „Jednání netrvají věčně.“

Recepční se usmála. „Tohle ano.“

Kate úsměv opětovala. „Klidně si počkám.“

„Marníte svůj čas, doktorko! Pan Ransom se nikdy neschází s odpůrci. Jestli netrefíte, doprovodím vás ven, budu ráda, když…“ Mrzutě se ohlédla, protože zazvonil telefon. Popadla sluchátko a štěkla: „Uehara a Ransom! Ano? Ach, jistě, pane Mathesone!“ Výmluvně se otočila zády ke Kate. „Podívám se, právě mám ty složky u sebe…“

Kate se zklamaně rozhlížela po čekárně. Viděla koženou pohovku, ikebanu z vrby a protey, tisk murashige na stěně. Všechno bylo velmi vkusné a nepochybně také velmi drahé. Uehara a Ransom si podle všeho vedli velice dobře. To všechno pochází z potu a krve doktorů, pomyslela si znechuceně.

Náhle zaslechla hlasy. Otočila se a uviděla, jak ze zasedací místnosti na konci chodby vycházejí mladí muži a ženy. Který z nich je Ransom? Pohledem odhadovala jednotlivé tváře, ale nikdo jí nepřipadal dost starý na to, aby byl starším společníkem firmy. Rychle střelila pohledem zpátky ke stolu. Recepční byla stále otočena zády. Teď, nebo nikdy.

Rozhodla se ve zlomku vteřiny. Rychle zamířila k zasedací místnosti. Ve dveřích se zarazila, oslněna silným světlem.

Před ní se rozprostíral dlouhý teakový stůl. Po obou jeho stranách stála kožená křesla jako vojáci v pozoru. Jižními okny dovnitř dopadaly ostré sluneční paprsky a zalévaly hlavu a ramena muže, sedícího u protějšího konce stolu. Světlo protkávalo jeho vlasy zlatými nitěmi. Nevšiml si jí, veškerou pozornost věnoval stohu papírů před sebou. Kromě šustění otáčených stránek bylo v místnosti naprosté ticho.

Kate ztěžka polkla a narovnala se. „Pan Ransom?“

Muž vzhlédl a s neutrálním výrazem si ji změřil. „Ano. A kdo jste vy?“

„Já jsem…“

„Omlouvám se, pane Ransome!“ přerušil ji pobouřený hlas recepční. „Říkala jsem vám přece, že vás nemůže přijmout,“ cedila mezi zuby, když ji popadla za loket a vlekla ze zasedací místnosti. „Kdybyste teď laskavě šla se mnou…“

„Chci s ním jenom mluvit!“

„Chcete, abych zavolala ochranku a nechala vás vyhodit?“

Kate se jí vytrhla. „Poslužte si.“

„Nepokoušejte mě, vy…“

„Co se to tady sakra děje?“ Místností se rozlehl zvučný Ransomův hlas a obě ženy zmlkly. Změřil si Kate dlouhým, pronikavým pohledem. „Kdo tedy vlastně jste?“

„Kate…“ zarazila se a nasadila pokud možno důstojnější tón. „Doktorka Kate Chesneová.“

Ticho. „Aha.“ Znovu se zadíval do papírů, a nakonec rozhodně řekl: „Vyprovoďte ji, paní Pierceová.“

„Jenom jsem vám chtěla říct fakta!“ trvala na svém Kate. Vzdorovala, ale recepční ji vedla ke dveřím jako dobře vycvičený ovčácký pes. „Nebo raději nechcete znát fakta, co? Takhle vy právníci pracujete?“ Okázale ji ignoroval. „Na pravdě vám vůbec nezáleží, viďte? Chcete slyšet, co se doopravdy stalo Ellen O’Brienové?“

Prudce vzhlédl a změřil si ji dlouhým, pevným pohledem. „Počkejte, paní Pierceová. Rozmyslel jsem si to. Ať tady doktorka Chesneová zůstane.“

„Ale… může být nebezpečná,“ opáčila nevěřícně paní Pierceová.

David nespouštěl pohled z Katiny zarudlé tváře. „Myslím, že ji zvládnu. Nechte nás, paní Pierceová.“

Paní Pierceová něco zamumlala a vyšla na chodbu. Dveře se za ní zavřely. Nastalo dlouhé ticho.

„Tak, doktorko Chesneová,“ řekl David. „Když už se vám podařil ten husarský kousek, že jste se dostala přes paní Pierceovou, budete tady jenom tak stát?“ Ukázal na křeslo. „Posaďte se. Pokud ovšem na mě nechcete křičet přes celou místnost.“

Jeho lehký tón nijak nezmírnil její napětí. Naopak jí teď připadal ještě nepřístupnější. S vypětím vykročila k němu a stále na sobě cítila jeho pohled. Na muže s tak skvělou pověstí byl mladší, než čekala. Ještě mu nebylo čtyřicet. Celý jeho oděv, od šedého proužkovaného obleku po kravatovou sponu z Yale, vyjadřoval postavení. Ale to silné opálení a vlasy světlé od slunce nebyly typické pro někoho z Ivy League. Je to prostě přerostlý surfař, pomyslela si posměšně. Skutečně měl postavu surfaře, s dlouhými, šlachovitými údy a rameny širokými tak akorát, aby se o nich dalo říct, že jsou působivá. Ale kvůli silnému nosu a tupé bradě se o něm nedalo prohlásit, že by byl hezký. Uvědomila si, že se soustředí na jeho oči. Těm chladně modrým, pronikavým očím nemohlo nic ujít. Právě teď ji provrtával pohledem a ona cítila téměř neodolatelné nutkání zkřížit paže na prsou, aby nepronikl příliš hluboko.

„Přišla jsem vám sdělit fakta, pane Ransome,“ řekla.

„Fakta, jak je vidíte vy?“

„Fakta, jaká jsou.“

„Neobtěžujte se.“ Sáhl do aktovky, vyndal složku Ellen O’Brienové a důrazně ji položil na stůl. „Všechna fakta mám tady. Všechno, co potřebuji.“ Všechno, co potřebuji, abyste visela, znamenalo to.

„Všechno ne.“

„A vy mi teď poskytnete chybějící podrobnosti, ano?“ Usmál se a ona v jeho výrazu okamžitě zachytila hrozbu. Měl dokonalé, čistě bílé zuby. Měla neodbytný pocit, že se dívá do tlamy žraloka.

Předklonila se a opřela se dlaněmi o stůl. „Já vám poskytnu pravdu.“

„Ach, přirozeně.“ Vklouzl zpátky do křesla a věnoval jí navýsost znuděný pohled. „Něco mi povězte,“ řekl jakoby mimochodem. „Ví váš právní zástupce, že jste tady?“

„Právní zástupce? Já… s žádným právním zástupcem jsem nemluvila…“

„V tom případě byste měla nějakému zavolat. A to hodně rychle, doktorko, protože rozhodně budete nějakého potřebovat.“

„To nebude nutné. Tohle není nic jiného než jedno velké nedorozumění, pane Ransome. Když si vyslechnete fakta, jsem si jistá, že…“

„Zadržte.“ Sáhl do aktovky a vyndal kazetový diktafon.

„Co to děláte?“ ohradila se.

Zapnul diktafon a posunul jej před ní. „Nerad bych přišel o nějakou podstatnou podrobnost. Pokračujte, jsem jedno ucho.“

Vztekle natáhla ruku a stiskla tlačítko STOP. „Tohle není výpověď! Dejte tu věc pryč!“

„Takže, kdepak jsme to skončili?“ zeptal se přehnaně zdvořile. „Ach, jistě. Chtěla jste mi říct, co se doopravdy stalo.“ Opřel se a zjevně očekával, že se bude dobře bavit.

Zaváhala. Teď, když si cele získala jeho pozornost, nevěděla pořádně kde začít.

„Jsem velice… pečlivý člověk, pane Ransome,“ řekla nakonec. „Když něco dělám, dávám si záležet. Možná nejsem geniální, ale jsem důkladná. A nedělám hloupé chyby.“

Povytažením obočí jí dal najevo, co přesně si o jejích slovech myslí. Nevšímala si jeho výrazu a pokračovala.

„Když tehdy večer přišla Ellen O’Brienová do nemocnice, přijímal ji doktor Santini. Ale já jsem napsala požadavky na anestetika. Já jsem kontrolovala laboratorní výsledky. A já jsem četla její EKG. Byla neděle večer, technik měl práci někde jinde, takže jsem dokonce sama dělala záznam. Nespěchala jsem. Věnovala jsem tomu veškerý potřebný čas. Vlastně ještě víc času, než bylo nutné, protože Ellen patřila mezi zaměstnance. Byla jednou z nás. Pamatuji si, jak jsme seděly v jejím pokoji a procházely výsledky laboratorních testů. Chtěla vědět, jestli je všechno v normálu.“

„A vy jste jí řekla, že všechno je, jak má být.“

„Ano. Včetně EKG.“

„V tom případě jste se zjevně mýlila.“

„Právě jsem vám řekla, pane Ransome, že nedělám hloupé chyby. A ani ten večer jsem žádnou neudělala.“

„Ale záznam ukazuje…“

„Záznam je chybný.“

„Mám tady graf, je to černé na bílém. A naprosto jasně ukazuje infarkt.“

„Tohle není to EKG, které jsem viděla!“

Podíval se na ni, jako kdyby špatně slyšel.

„EKG, které jsem ten večer viděla, bylo normální,“ trvala na svém.

„Tak jak se na graf dostal tenhle nenormální vrchol?“

„Někdo ho tam samozřejmě přidal.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Smrtící skalpel.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.