ellie midwoodová

Houslistka z Osvětimi

jota/2022

The Violinist of Auschwitz

Copyright © Ellie Midwood, 2022

Translation © Radka Klimičková, 2022

Copyright © Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2022

ISBN epub 978-80-7565-970-5

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této knihy nesmí být reprodukována žádnou formou, elektronickým, optickým, audio, mechanickým či jiným způsobem, včetně systémů na ukládání a vyhledávání informací, bez písemného souhlasu vydavatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Tato kniha je beletristické dílo. Jména, postavy, činnosti, organizace, místa a události v ní uvedené, s výjimkou těch všeobecně známých, jsou buď výplodem autorčiny představivosti, nebo jsou použity ve fiktivním kontextu. Jakákoli podobnost se skutečnými osobami, živými nebo zesnulými, událostmi a místy je zcela náhodná.

Mé matce a babičce, dvěma nejsilnějším ženám,

které znám. Naučily jste mě, jak být bojovnicí

a jak o bojovnicích psát.

Děkuji vám.

Prolog

Osvětim-Březinka, 4. dubna 1944

Dnes nebude žádná děkovačka. Alespoň pro ni ne. Alma se upřeně dívala na prasklinu v protější stěně a její prsty si pohrávaly s malou skleněnou lahvičkou s čirou tekutinou. Trvalo jí měsíc, než ji od jednoho z vězňů z Kanady získala. Celé týdny to zdržoval a vymýšlel si všechny možné výmluvy – moc rád by pomohl, ale to, co po něm Alma chce, se nedá nikde sehnat, mají to jenom němečtí doktoři, ne ti z řad vězňů a on neví, koho z Němců podplatit; nemá s nimi totiž úplně přátelské vztahy, jak si jistě dovede představit – v naději, že si to Alma rozmyslí. Poslouchala ho, pokyvovala hlavou a zatvrzele odpovídala, že to je v pořádku, je ochotná si počkat, jak dlouho bude třeba, až ho to unavilo a nakonec se vzdal.

„Tady je vaše zboží. To nejlepší, co tu mají, jak mi řekli. Nejlepší je si to píchnout, ale můžete to i spolknout, jestli chcete. Jen to trvá o trochu dýl.“

„Děkuju. Platbu v podobě mých houslí dostanete, poté co…“

„Nic nechci.“ Kategoricky zavrtěl hlavou a upřeně se díval na zem, kterou udusaly tisíce vězňů, z nichž většina už byla po smrti a zapomenuta. „Je v tom něco přimíchaný, takže to nebude moc bolet, než…“ Nedokončil větu, jen se na ni smutně zadíval svýma naléhavýma modrýma očima, ruce zastrčené v kapsách.

Alma se slabě usmála, natáhla se k němu a jako znamení vděčnosti za pomoc mu stiskla zápěstí.

Bolest. Kdyby jen věděl, v jaké bolesti žila těch několik minulých týdnů, nemučil by ji tak dlouho zbytečným čekáním. Tohle – tohle tu bolest nezpůsobí, ukončí ji.

Naléhavé zaklepání na dveře Almu probralo z úvah. Rychle si zastrčila lahvičku do kapsy černých šatů, sepjala ruce a narovnala ramena. „Ano?“

Zippy, mandolinistka, důvěrnice a přítelkyně, kterou si Alma zamilovala jako sestru, strčila dovnitř hlavu. „Je tu Lagerführerin Mandlová! Můžeme začít!“

Alma to kývnutím hlavy vzala na vědomí a popadla ze stolu pouzdro s houslemi, dirigentskou taktovku a partituru. Cestou ven zhodnotila naposledy v zrcadle svůj vzhled.

Členky ženského orchestru patřily mezi privilegované vězeňkyně. Mezi takzvanou táborovou elitu, která směla nosit civilní oblečení a mohla si nechat narůst vlasy. K těm šťastným, kteří si nemuseli lámat záda v kamenolomech nebo mít strach z obávaných selekcí. Mazlíčci nacistů, dobře živení a ušetření zneužívání, které museli ostatní strpět každý den. „Parádní dohoda, na co by si člověk mohl stěžovat?“ Přesně Zippyina slova. V takovém ponižujícím životě ale zůstalo jen málo důstojnosti, když samotný smysl života člověku sebrali. Nejenom sebrali, ale vyrvali, uprostřed noci, tím nejkrutějším způsobem; udusili, spálili, hodili do jezera, do hromady popela, až nezbylo nic než vzpomínka. Vzpomínka a bolest – tupá, nekončící, která jí pomalu otravovala krev.

S myšlenkou na lahvičku zastrčenou v kapse si Alma jednou rukou uhladila tmavé kadeře a narovnala si bílý krajkový límec.

Dnes zahraje své nejlepší představení. Tak už podle toho může vypadat.

1. kapitola

Osvětim, červenec 1943

Blok 10 byl to mlhavé odpoledne tichý a horký. Čas od času se vydala na obchůzku zdravotní sestra z řad vězeňkyň, která pohledem pátrala po čerstvých mrtvolách, jichž se obden vždycky několik objevilo. Ne že by to Alma počítala – měla dost starostí se svou horečkou –, ale v přerušovaném spánku slyšela, jak je sestry tu a tam vytahují z postelí. Některé ženy byly nemocné, už když je v Drancy, francouzském tranzitním táboře, nahnali spolu s Almou do vlaku. Některým se zdraví začalo zhoršovat v průběhu cesty; není divu, když byli ve vlaku namačkaní jako sardinky, šedesát lidí v jednom vagónu. Některé zemřely v důsledku zpackaných experimentů až tady, v Osvětimi.

Alma pomalu těkala pohledem po místnosti. Byla poměrně velká, s postelemi, které stály tak blízko sebe, že měly zdravotní sestry potíže mezi nimi projít. Nejhorší ze všeho ale byl ten zápach, ten otřesný pronikavý puch zatuchlého potu, páchnoucího dechu, hnisající tkáně a pokáleného oblečení, z něhož se člověku zvedal žaludek.

Na rozdíl od ostatních nebyla Almina skupina po příjezdu poslána do karantény. Ani ji neodveleli přímo do plynu; místo toho měla to pochybné štěstí, že skončila tady, v experimentálním bloku – dvoupodlažní cihlové budově se zamčenými okenicemi, které bránily zvědavcům zvenku v pohledu dovnitř.

Někdy se nad nimi zdravotnice slitovaly a na pár drahocenných okamžiků otevřely okna, aby se uvnitř vyvětralo. Většinou to ale přineslo víc škody než užitku. Zápach přilákal hejna much a komárů, která si pospíšila dovnitř a vyhladověle zaútočila na vychrtlá těla, šířila další choroby a mučila sténající ženy neustálým bzučením a bodáním. Víc infikovaných ran, víc těl, která odnášela holohlavá služba. Jedna ze sester neustále zapisovala počty zemřelých do svých papírů, aby je mohla později přednést svému nadřízenému, SS lékaři dr. Claubergovi. Nechvalně známý německý pořádek, který vynucovali židovští vězni. Alma si rychle všimla ironie smutného stavu věcí.

První den v bloku se naivně pokusila požádat o léky na horečku, ale jen se jí vysmáli. Zachovala tolik důstojnosti, kolik bylo za daných okolností možné – což bylo poněkud obtížné, když ji právě oholili jako ovci a dali jí místo jména číslo –, a zeptala se na rentgenové přístroje, kterých si všimla v přízemí. Její otázku ale zdravotní sestry ignorovaly.

„Hleď si svýho.“ Víc toho z Blockälteste Hellingerové, blondýny s přísnou tváří a páskou na levé paži označující ji za vedoucí bloku, nedostala. Zdálo se, že zdravotní sestry, i když patřily mezi vězeňkyně, nijak nespěchaly s tím spřátelit se s nově příchozími.

„Chápu, že to není hotel Ritz, ale zdejší pohostinnost má rozhodně co dohánět,“ poznamenala Alma chladně. Sestra vyvedená z míry zvedla pohled od desek s papíry a zírala na novou vězeňkyni. Celý blok okamžitě ztichl. Všechny oči se teď upíraly na Almu. Napadlo ji, že odmlouvání tu je vzácné.

„Francouzský transport?“ Hellingerová si Almu přeměřila ledovým pohledem. Mluvila německy bez chyb, ale se silným maďarským přízvukem. „Mohlo mě to napadnout. Ty nejnamyšlenější rajdy vždycky přijedou odtamtud.“

„Já jsem Rakušanka,“ usmála se Alma.

„Tím líp. Ambice starého impéria. SS ten váš přístup rychle srovná, vaše veličenstvo.“

„To by se vám líbilo, viďte?“

K Almině překvapení Hellingerová lhostejně pokrčila rameny. „Mně je to jedno. Mě jmenovali jako vedoucí bloku, abych dohlížela na pořádek, ne abych si s váma dělala hlavu. Půlka z vás do konce příštího týdne natáhne bačkory a druhou půlku proženou komínem v příštích třech měsících, a to jenom jestli budete mít štěstí a po proceduře zůstanete tak dlouho naživu.“

Po proceduře.

Alma věděla, že hned vedle jejich pokoje je pooperační oddělení, ale přístup do něj byl zakázaný.

„Tak si mě teda zapište jako dobrovolnici,“ řekla z čiré zlosti. Jako zvíře zahnané do kouta se kolem sebe oháněla v posledním pokusu o marný sebeklam – ne tolik, aby zranila nepřítele, ale aby přesvědčila samu sebe, že se nebojí. „Mně je to jedno. Čím dřív bude po všem, tím líp.“

Alma očekávala, že přijde výbuch – vězni tu byli trestáni za tu nejmenší provokaci –, ale vedoucí bloku zůstala podivně zticha. Zdálo se, že Hellingerová chvíli nad něčím přemítá a potom Almě pokynula, ať ji následuje. Alma se podezřívavě dívala na její vzdalující se záda a následovala hlavní sestru do tlumeně osvětlené chodby, kde se vedoucí bloku zastavila u dveří do pooperačního oddělení, které pro Almu přidržela pootevřené. Alma k ní znepokojeně přistoupila a Hellingerová jí teatrálně pokynula rukou – až po vás, vaše výsosti.

Na pooperačním oddělení byl vzduch ještě horší. Hellingerová se zastavila u první pryčny, na níž ležela žena s tváří tak bledou a zkropenou kapkami potu, že vypadala jako posmrtná maska z rozpouštějícího se vosku.

Vedoucí bloku s mrazivou lhostejností vytáhla lem ženiny košile. Alma cítila, jak se jí žaludek stahuje odporem; přesto na sobě s vypětím sil nedala nic znát. Do živého rozedřenou červenou kůži pokrývala na místech, kde ženě na břiše popraskaly puchýře, černá krusta. Nad stydkou kostí se táhla dlouhá, nahrubo sešitá rána s ošklivými výstupky, z níž stoupal odporný zápach.

„Neinvazivní sterilizace,“ vysvětlila Hellingerová nevzrušeným hlasem univerzitní profesorky. „Vysoká dávka radiace aplikovaná na vaječníky, následovaná jejich chirurgickým odstraněním, aby se zjistilo, jestli byla procedura úspěšná. Rentgenové paprsky jsou tak silné, že způsobují extrémní popáleniny. Samotný chirurgický zákrok se provádí většinou bez anestetik. Jak vidíš, tenhle případ je ošklivě zanícený. Tedy ne že by to doktoru Claubergovi dělalo starosti. Snaží se vypočíst optimální dávku, která by nezpůsobovala takovéhle popáleniny, ale zatím nám to vždycky dopadne takhle.“ Zakryla ženě podbřišek a významně se na Almu podívala.

Alma zůstala dlouho stát bez hnutí. „Má to nějaký systém?“ zeptala se nakonec, když se jí vrátil hlas. „Tím myslím jejich metodu výběru vězňů.“

„Jsou to Němci.“ Hellingerová se poprvé usmála, ačkoli Almě to připadalo spíš jako úšklebek. „Všechno má svůj dokonalý numerický pořádek. Zatím to provedli na číslech 50204 až 50252.“

Alma se podívala na své levé zápěstí, kde bylo světle modrým inkoustem vytetované číslo 50381.

Hellingerová se na ně zadívala také. Výraz jí trochu zjihl.

Alma k ní ostře vzhlédla. Do černých očí se jí znovu vrátilo odhodlání. „Mohla bych vás požádat o laskavost?“

Hellingerová pokrčila jedno rameno.

„Je možné tady sehnat housle?“

„Housle?“

Požádat v Osvětimi o hudební nástroj bylo zjevně něco tak nemyslitelného jako odmlouvat nadřízeným.

„Ty jsi houslistka?“

„Tak trochu ano. Nehrála jsem už osm měsíců. Chápu, že nemám moc času. Moc ráda bych si naposledy zahrála, kdyby to bylo možné. Pokud se tedy na tomhle místě takové věci jako poslední přání odsouzeného pořád respektují.“

Hellingerová slíbila, že uvidí, co bude moct udělat. Kradmo se podívala na Alminu bledou ruku, jako by na okamžik zvažovala, že ji za ni chytí, ale v poslední chvíli si to rozmyslela a spěšně z oddělení odešla. Dávat odsouzeným naději bylo jednoduše kruté.

Alma zůstala před tím nehybným duchem, který zbyl z ženy na pryčně, stát a záviděla těm, kteří byli zplynováni hned po příjezdu.

Tytéž nekonečné dny. Tatáž rutina ve vězeňském bloku, která člověka nutí hledat rozptýlení. K snídani bahnitá břečka, které Němci říkají káva. Vizita doktora Clauberga: „Otevři pusu, ukaž mi zuby.“ Jedna Francouzka se latinsky modlí v rohu, kýve se dopředu a dozadu, ruce má sepnuté tak pevně, až jí zbělely klouby.

Další kalná břečka k obědu – Němci tomu říkají polévka. Ti, kdo mají štěstí, v ní najdou kousek shnilé brukve. Sylvia Friedmannová, židovská zdravotní sestra a první asistentka doktora Clauberga, čte čísla ze seznamu. Žena v rohu se kýve rychleji; svíjí se a vyje, když ji dvě zřízenkyně táhnou chodbou ven z oddělení. Dusivé, tíživé ticho.

Hellingerová sbírá ložní prádlo a noční košile na dezinfekci. Nahé, oholené ženy stojí v pozoru – znovu doktor Clauberg, tentokrát jim mačká prsa. Někdo musel nahlásit těhotnou. Doktor Clauberg se zubí jako sup a tře si prsty před tváří té ženy: „Mléko!“ Odešla tiše, tentokrát nebyli potřeba žádní zřízenci.

Večeře. Kousek chleba chutnajícího jako piliny, trocha margarínu máznutá na dlaň, z nichž je ženy apaticky slízávají. Belgická dívka z vedlejší pryčny má hlavu schovanou pod dekou a tiše pláče a volá svou matku – potlačovaně vzlyká do vlněné látky, jako by svým smutkem nechtěla nikoho rušit.

Noc. Slzy, slzy z každé pryčny kolem Almy, tlumené modlitby, jména milovaných opakovaná celé hodiny – v nekonečném kadiši, který už nesnese dál poslouchat.

Nakonec klid. Stříbrný svit měsíce protéká dovnitř přes okenice na Alminy paže. Neviditelné housle na rameni. Prsty se jí třepetají po hmatníku jako motýlí křídla. V pravé ruce smyčec, který líbá struny houslí. Venku sanky, maskované jako nákladní auta Červeného kříže, odvážejí těla ze sousedního bloku 11; Alma je krátce zahlédla prasklinami v okenicích, jak vyjíždějí směrem ke krematoriu. V hlavě Alma slyší Straussovy Povídky z vídeňského lesa.

Hudba.

Mír.

Klid.

Svět, v němž nemají místa jako Osvětim morální právo vůbec existovat.

„Alma? Alma Rosé?“

Mladá sestra se svěžím, pohledným obličejem, kterou Hellingerová přivedla na oddělení, mluvila se silným holandským přízvukem. Přes Almu se přelila vlahá vlna vzpomínek na šťastnější časy v Holandsku, kde ji několik místních rodin schovávalo před nacisty. Ve válkou zmítané Evropě se měnila roční období, nikoli však loajalita jejích hostitelů. Riskovali vlastní životy, schovali Almu před gestapem a na oplátku za to nežádali nic – jen trochu její úchvatné hudby. Alma jim s radostí vyhověla; dlužila těmto odvážným, nezištným lidem svůj život a svobodu. Oplatit jim pohostinnost hudbou bylo to nejmenší, co mohla udělat. Když se začalo proslýchat, že zátahů gestapa znepokojivě přibývá, stěhovali ji z domu do domu. Bez ohledu na to, kde se schovávala, se tam vždycky cítila vítaná a jako doma.

Alma tvář mladé dívky před sebou samozřejmě poznala; nikdy nezapomene na vlídné úsměvy těch, kteří jí tak dlouho poskytovali bezpečí. Dívce však trvalo déle, než rozpoznala ji. Alma se neviděla v zrcadle celé dny – nebo týdny? –, ale velice dobře si dokázala představit, jak žalostný představuje pohled. Už není oslavovaná houslistka v elegantní večerní róbě s hlubokým výstřihem na zádech; to je jasné.

„Magdo, víš, kdo to je? To je samotná Alma Rosé!“ Sestra se s širokým úsměvem potěšeně otočila na Blockälteste Hellingerovou. „Je to houslistka, v Rakousku ohromně známá!“ Sestra pokračovala dál; špatně si vyložila Almino mlčení. „Já se jmenuju Ima van Esso. Hrála jste u nás doma v Amsterodamu. Ve čtyřicátém druhém, Telemannova sonáta, vzpomínáte?“

Samozřejmě si na to pamatovala. Navzdory všem německým nařízením vytopený dům, nelegální setkání hudebních nadšenců, různé elegantní židle uspořádané v půlkruhu, ženy ve večerních šatech a muži v oblecích, všechny oči upřené na ni – na ženu, kterou zbožňovali. Riskovali hněv gestapa, jen aby ji ještě jednou slyšeli hrát.

„Doprovázela jste mě. Na flétnu.“ Almě se ze sebe nějak podařilo dostat ta slova, přestože vzpomínky řezaly. Bylo zvláštní znovu držet Iminu ruku. Ze všech možných špatných důvodů neveselé setkání. Když se rozcházely naposledy, byla Alma ještě svobodná žena. Ima se na ni zářivě usmála. „Ano! Je to od vás laskavé, že si vzpomínáte. Já byla taková amatérka… Jistě jste měla pocit, že vaší úrovně nejsem hodna.“

Alma cítila, jak se jí začíná chvět dolní ret, a silně se do něj kousla. „Nesmysl. Hrála jste mimořádně.“ Pocítila hrdost na to, že její hlas zní tak klidně. Bolest, kterou si způsobila, zafungovala jako kouzlem, jako vždycky.

Magda Hellingerová tiše hvízdla mezi zuby. „Takže celebrita? Proč jsi to neřekla, když jsi po mně chtěla ty zpropadené housle?“

„Musí být člověk celebrita, aby si tady zahrál na housle?“ opáčila Alma, ostřeji, než měla v úmyslu.

„Ne nutně, ale když se mají nějaké pořídit, vždycky to pomůže,“ vysvětlila Hellingerová. „Zařídit něco v Osvětimi, to chce hodně práce. Bude mě to něco stát, sehnat ti housle. Jediný, kdo tady ví něco o hudbě, je tahle malá Fräulein. Neměj mi to za zlé, ale musela jsem si to u ní nejprve ověřit.“

Ima už tahala Magdu za rukáv a upřela na ni prosebný pohled. „Ach Magdo, drahoušku, prosím, sežeň jí je! Budeš úplně ohromená, jakmile uslyšíš, jak úchvatně hraje. Skutečná virtuoska, věř mi. Budeš se cítit, jako by ses okamžitě přenesla do Vídeňské filharmonie…“

„Vídeňské filharmonie, to určitě,“ brblala Magda a pohlédla směrem ke dveřím. „I kdybych je přes Zippy sehnala, jak tady bude jako tajně hrát? Nebo navrhuješ, abychom otevřeně uspořádaly koncert přímo pod nosem doktora Clauberga?“

„Doktor Clauberg a SS Blockführerin odcházejí v šest.“ Ima se odmítala vzdát. „Vrátí se až další ráno. Areál bude prakticky prázdný. Seženeme pár holek, které budou hlídat u dveří, aby nás mohly varovat, když se k bloku někdo přiblíží.“

„A co blok 11? Neřekla bys, že ji uslyší hrát?“

Po chvilce Ima pokrčila rameny a na tváři se jí objevil jemný smutný úsměv. „Všichni jsme tu odsouzení. Opravdu si myslíš, že ohlásí esesákům tu poslední krásnou věc, kterou uslyší, než půjdou ke zdi?“

K Almině velkému údivu jí Magda hned další den housle přinesla. S šibalským pohledem je vytáhla z povlaku na polštář a s viditelnou pýchou je držela vyjevené Almě před očima.

„Zippy tě pozdravuje.“

Alma uchopila housle za krk s hladem, který ostatní vězni projevovali jen při pohledu na chléb. „Kdo je Zippy?“ zajímala se, hlavně ze zdvořilosti.

Veškerá její pozornost se soustředila na nástroj, z něhož ještě trčelo několik zlomených stébel slámy ze skrýše, odkud ho vytáhli. Alminy prsty pomalu a s úctou polaskaly křivky houslí. Už to je osm měsíců, osm trýznivě dlouhých měsíců, kdy naposledy držela v ruce své housle Guadagnini – svůj nástroj, věrného společníka, kterého musela nechat ve skrýši u milence v Utrechtu.

Něco se jí zadrhlo v krku. Vzpomněla si na Leonardovy teplé ruce na svých vlhkých tvářích a na jeho ujišťování, že se určitě vrátí, než se naděje, a že by její housle měly zůstat tady, u něj, a čekat na ni stejně jako on…

S náhlým ledovým cynismem přemítala, čí postel její Leonard zahřívá teď, stejně jako před ním Heini. V průběhu několika posledních let si Alma na zrady mužů zvykla. Jen její housle jí zůstaly věrné. Byly s ní, když její první manžel Váša požádal o rozvod; byly s ní, když ji opustil milenec Heini a nechal ji v předválečném Londýně, ať se o sebe postará sama. Představa, že by Alma byla v rodině chlebodárkyní, se mu nelíbila; ani ta nepříjemnost, že by musel začínat nanovo se ženou, o níž pouhé týdny předtím, než v doprovodu Almina otce odjeli z rodného Rakouska, přísahal, že ji nade vše miluje. Chudák Heinrich, přemítala Alma s úšklebkem, neměl ani dost odvahy na to, aby se mi podíval do očí, než vezme do zaječích. Ona utekla z Rakouska, aby si zachránila život; on utekl zpátky do Vídně, aby zachránil ten svůj – pohodlný život zcela bez jakýchkoli nadbytečných těžkostí.

„Kdo je Zippy?“ Magda si se spikleneckým pohledem tiše odfrkla. „To je něco, co já vím, ale ty to nemáš zjistit. Tak a teď je schovej, a ať tě ani nenapadne se jich dotknout, dokud ti osobně neřeknu, že je to bezpečné. Rozumíme si?“

„Ano.“

„Měla bys říct Jawohl, Blockälteste.“ Když k ní Alma prudce vzhlédla, Magda rozkaz anulovala nečekaným úsměvem. „Nemusíš mi odpovídat tím jejich idiotským vojenským způsobem, když jsme tady jenom my holky. Ale měla bys to říct, když jsou tady esesáčtí dozorci, doktor Clauberg nebo doktor Wirths. A stejným způsobem bys měla odpovídat i jim, jinak to od nich schytáš bičem přes záda. I když od doktora Wirthse ne, to je v zásadě rozumný člověk a není od přírody násilník. Vlastně to díky němu máme v bloku ložní prádlo, noční košile, ručníky, a dokonce i mýdlo. Ale ti ostatní, ti mají k takové štědrosti daleko. Esesáci dají hodně na disciplínu.“

Alma dál s blaženým úsměvem zírala na housle, jako by Hellingerovou ani neslyšela.

Magda Hellingerová se už otočila k odchodu, když zaslechla nečekané: „Děkuji vám, Blockälteste.“

Magda zjistila, že se sobě navzdory usmívá. „Není zač, vaše výsosti.“

Ten večer zbarvilo zapadající slunce podbřišky mraků do jemné růžové. Jakmile venkovní pracovní čety napochodovaly dovnitř, v táboře se rozhostilo ticho. V klecích spali hlídací psi, na noc zamčení. Jen v bloku 10 panovalo divoké vzrušení. Ženy, ty, které nebyly připoutané na lůžko, odsunuly své pryčny, aby udělaly místo provizornímu pódiu v přední části místnosti. Alma s houslemi v ruce s velkou netrpělivostí přešlápla z jedné nohy na druhou, nervy napjaté k prasknutí, jako by měla hrát před vídeňskou smetánkou, a ne před touhle ubohou trpící masou.

Konečně bylo všechno připravené. V experimentálním bloku se rozhostilo dokonalé ticho. Alma předstoupila před své publikum, zvedla smyčec ke strunám a zavřela oči. První dlouhá, váhavá nota pronikla tichem snášející se noci. Téměř ztichla, potom zaváhala, ale najednou nabrala sílu a rozvinula se v crescendo tónů. Najednou to samotné jméno – Osvětim – pro své oběti přestalo existovat. Už se nenacházely tady; se zavřenýma očima a zasněnými úsměvy na vyčerpaných tvářích se lehce pohupovaly v rutmu hudby, každá žena ponořená do svého světa, kde má krása opět svůj význam, kde se s nimi v náručí otáčeli milenci v rytmu vídeňského valčíku, kde jejich milovaní navzdory všemu stále žili, protože hudba je věčná a vzpomínky také.

Ima v rohu bezhlasně plakala se svým šátkem zdravotní sestry přitisknutým na ústech. Magda se opírala o zeď a třela si hrudník, jako by ji fyzicky bolel, když si teď připomněla, že existuje něco mimo tento krutý svět, kde její rasu masakrují po stovkách tisíc. Přesto se usmívala, protože spolu s bolestí se znovu vznítila i naděje – naděje, že možná ještě není všechno ztraceno, když si taková krása dokáže najít cestu i za zdi Osvětimi.

Alma otevřela oči, prsty jí rezonovaly s hudbou, a rošťácky se podívala na své omráčené publikum.

„Na co všechny čekáte?“ Její hlas najednou prořízl zbožné ticho. „To hraju jen tak? Není to jen nezdvořilé, je to prakticky nemorální, klidně sedět, když se hraje waltz. Tančete. No? Vstávat a tančit, dámy! Odmítám uvěřit tomu, že jste kvůli nim zapomněly tančit.“

Několik prvních okamžiků si dívky vyměňovaly zmatené pohledy. Samotný ten nápad se zdál šokující. Ale potom Magda rozhodně vykročila k jedné z pryčen, teatrálně se uklonila a nabídla jedné z žen ruku s takovou galantností, že by na ni byl pyšný jakýkoli gentleman staré říše.

„Madam Milo, prokázala byste mi tu čest?“

Dívka, kterou Magda oslovila jako Milu, bez zaváhání vsunula úzkou ruku do dlaně maďarské Blockälteste. Obě se nevěřícně a radostně chichotaly a začaly kroužit po malém volném místě vedle improvizovaného pódia, bosé a zamotávající se do svých dlouhých nočních košil. Brzy se k nim přidal druhý pár a pak třetí. Alma se na ně dívala zvlhlýma očima, poprvé za celé měsíce klidná. Se silou své hudby tyto ženy na několik vzácných okamžiků osvobodila. A teď může zemřít šťastná.

2. kapitola

srpen 1943

„Vaše výsosti!“ Navzdory posměšnému způsobu, kterým Magda Almu oslovovala, se jí teď v hlase objevoval i jistý respekt.

A nejen to: vedoucí bloku se nějak podařilo zajistit, aby byla Alma vyřazena z experimentů, jen aby blok neztratil svou houslistku, díky níž ženy zapomínaly na hrůzy svého vězení, pokaždé když jim hrála. Alma měla silné podezření, že takové zvýhodňování nějak souvisí se Sylvií Friedmannovou, první asistentkou doktora Clauberga, která se v poslední době stala pravidelnou návštěvnicí jejich „kulturních večerů“. Zcela jistě to byla ona, kdo souhlasil, že vyškrtne Almino jméno z Claubergova seznamu, poté co jí Alma na požádání zahrála její oblíbené slovenské písně.

„Co bys řekla na to, hrát dnes pro trochu jiné publikum?“ V Magdině hlase se ozývala hraná veselost, ale rozpačitě odvrácený pohled vedoucí bloku prozradil. Za ní stály dvě nově příchozí dívky, vychrtlé jako strašáci do zelí, a přešlapovaly z nohy na nohu. „Tyhle dvě holky jsou z ženského orchestru,“ pokračovala Magda. „To je slyšíš, jak každé ráno hrají, když Kommandos – pracovní čety – procházejí branou. ‚Práce osvobozuje‘ a takové blbosti. Esesáci si myslí, že pochodování do práce by se mělo oslavovat hudbou.“ Magda výmluvně zvedla oči v sloup, což byl jasný ukazatel jejího přístupu k nechvalně známému sloganu, který zdobil bránu tábora – Arbeit macht frei. „To byl taky důvod, proč táborové orchestry vůbec zřizovali.“

Alma zůstala zticha.

„Dobré odpoledne, Frau Rosé.“ Mladší žena vystoupila vpřed. Pruhované šaty, které na ní visely, jen zdůrazňovaly její vyhublost. Zvláštní bylo, že dívka neměla oholenou hlavu – Alma si všimla kaštanových kudrn úhledně zastrčených pod šátkem. „Je velká čest se s vámi seznámit. Všechny moc obdivujeme váš talent.“

„Já se jmenuju Hilde a tohle je Karla,“ představila je obě její přítelkyně. Stejně jako Karla mluvila Hilde Alminou mateřštinou, ale na rozdíl od Almina měkkého vídeňského přízvuku s pruskou výslovností. Na sobě měla také pruhované šaty a šátek. Almu napadlo, že to musí být nějaká uniforma orchestru.

Najednou začaly mluvit jedna přes druhou: „Slyšely jsme od Zippy o ohromném úspěchu vašich kulturních večerů…“

„Hraje v našem malém orchestru, víte…“

„Já hraju na zobcovou flétnu a pikolu…“

„A já jsem perkusistka, ale abych byla upřímná, smíme hrát jen tu nejotřesnější Katzenmusik, kterou může místní gestapo používat jako formu mučení, a řinčivé pochody, které jsou dobré jen na to, aby na ně pochodovalo Aussenkommando – venkovní pracovní čety.“

„Sofia, naše kapelnice, se nás snaží zorganizovat, co jí síly stačí, ale jsme jako opice na flašinetu.“

„A zrovna dneska má náhodou jeden z esesáckých dozorců narozeniny a myslely jsme si…“

„Ne.“

Dívky, polekané takovým kategorickým odmítnutím – prvním slovem, které Almě vylétlo ze rtů pevně sevřených do rovné linky – se podívaly jedna na druhou.

Magda stojící vedle nich si s dobromyslným pohrdáním odfrkla. „Říkala jsem vám, že to odmítne. Její výsost si zatím neuvědomuje, kde je. Kdyby ji na pár dní přesunuli k venkovním oddílům, kde by ji nutili házet kameny z jedné hromady na druhou čistě jen pro pobavení esesáků, rychle by se poučila, že nemá ohrnovat nosík nad takovými příležitostmi. Ale tady jsme ji už rozmazlili.“

„Nebudu hrát pro ty nacistické pasáky vepřů,“ řekla Alma. Když viděla, jak se ve tvářích dívek začíná zračit hrůza nad takovou neopatrností, ponuře se usmála. „Pasáci vepřů,“ zopakovala pomalu s velkým potěšením. „Přesně to jsou. Špína země, která vylezla ze všech puklin a trhlin a zaplavila svým hnusem celý kontinent. Chcete, abych pro ně hrála? Proč bych plýtvala talentem? Nepoznali by dobrou hudbu, i kdyby je praštila přímo do tváře.“

Karla, bledá jako stěna a s vytřeštěnýma očima, vrtěla hlavou tak vehementně, že se jí kaštanové kudrny uvolnily zpod šátku. „Takové věci tady nesmíte říkat! Lidi vás udají kápovi nebo SS Blockführerin za kousek chleba a bude po vás!“

„Tím líp. Jestli chcete, udejte mě vy. Mně je to jedno.“ Nebylo to jen silácké vystupování; Almě bylo skutečně jedno, jestli ji esesmani odvedou ke zdi a za drzý jazyk ji zastřelí.

Magda se otevřeně smála. Ve tváři se jí zračilo: Viděli jste někdy něco takového? „Výsosti.“ Přistoupila blíž k Almině pryčně. „Nebuď hloupá. Vstávej.“

Alma se ani nepohnula.

„Tak co? Mám ti pomoct najít nohy? Jaký je rozdíl v tom, pro koho hraješ, jestli pro nás, nebo pro strážné?“ naléhala na ni.

„Pro mě je v tom velký rozdíl.“

„Ty holky mají pravdu. Někdo udá, že jsi odmítla hrát, a skončíš za svou aroganci v sousedním bloku, kde ti gestapo pořádně zatopí.“

„Můžou mě třeba zabít, když budou chtít. Nic to nezmění. Můžou mě zabít, ale nedonutí mě hrát.“

„Viděla jsem v životě už různé paličáky, ale tohle je něco úplně nového.“ Magda zavrtěla hlavou. „Udělala jsem, co jsem mohla,“ řekla dívkám, než se obrátila k odchodu. „Teď už je to váš problém. Já se musím starat o jiné věci.“

Tři ženy se na sebe mlčky dívaly. Karla si odkašlala jako první.

„Frau Rosé, já vím, že jste Rakušanka… Jsme sousedky. Já jsem z Německa. Vaše rodina je tam taky hodně známá, v uměleckých kruzích. Váš otec a strýcové vždy byli velcí filantropové…“ Hlas se jí vytratil. Téměř zoufale sledovala Alminu reakci.

„Co s tím má společného moje rodina?“ vydechla Alma, kterou už rozhovor začal unavovat.

Rodina. To slovo už dávno ztratilo svůj původní smysl. Nacisté vpadli do její rodné Vídně a všechno jim sebrali; klan Roséových rozehnali po celém světě. Někteří jeho členové utekli, včetně Almina bratra Alfreda a jeho ženy. Někteří zůstali a doufali, že to davové šílenství pomine, mezi nimi i její starý otec. Ale šílenství jen nabíralo na síle; každý den na nekonečný seznam přibýval nový protižidovský zákon a brzy už staří přátelé nesměli dům Roséových navštěvovat. Almin otec Arnold Rosé, dříve uznávaný primárius, kterého vyhnali z Vídeňské filharmonie, nyní nesměl hrát hudbu německých skladatelů ani pod svou vlastní střechou. Almě se téměř ulevilo, že její matka zemřela a nemusela se na to všechno dívat. Nepochybně by jí zlomila srdce nelidskost a teror, který Hitlerovy hnědé košile rozpoutaly mezi obyvatelstvem.

Rodina. Nakonec zbyli jen oni dva, Alma a Arnold – její milovaný Vati, který se jí před očima za pouhých několik měsíců změnil z uznávaného hudebníka ve starého zlomeného muže. Až když si uvědomil, že v jeho vlastní zemi pro něj už není místo, dovolil Almě, aby ho odvezla do bezpečí Londýna.

Rodina, pomyslela si Alma a najednou se cítila hluboce sklíčeně.

Na okamžik se zdálo, že Karla hledá ta správná slova. „Možná když ne pro sebe… věřte mi, dokonale rozumím vašim pocitům… Ale pro ostatní, pro nás, zvážila byste…“

Další nepříjemná pauza.

Alma svraštila obočí.

Karlina kolegyně z orchestru nakonec rozhořčeně vydechla. „Ona se snaží říct, že když pro ně zahrajete spolu s námi, mohli by celému orchestru dát příděly jídla navíc. Jak jsme vám už řekly, nejsme v tom, co děláme, nijak dobré, a tak potřebujeme někoho… vzdělaného.“

„Ano, vzdělaného a zkušeného…“ dodala Karla.

„A talentovaného…“

„Ano, rozhodně talentovaného.“

Hilde pokračovala. „Chceme říct, že když zahrajeme dobře, dávají nám chleba navíc, a někdy dokonce i klobásu. A nám by se nějaký ten chleba a klobása rozhodně hodily.“

Almin výraz zjihl. Na rtech se jí objevil slabý úsměv.

„Takže v tom je celý ten problém? Měly jste to říct hned na začátku. Nikdy v životě jsem neodmítla dobročinný koncert.“

„Takže budete hrát?“ Karlin obličej se rozzářil a spráskla ruce na prsou.

„Ano, jen…“ Se znechuceným úsměvem Alma odtáhla svou noční košili – uniformu experimentálního bloku – od těla.

„Jak určitě chápete, nemůžu hrát v tomhle.“

„V Kanadě vám seženeme šaty, a to okamžitě! Budete dnes večer vypadat jako princezna.“

„Co je to Kanada?“ zeptala se Alma.

„Kanada je… ach… nebe na zemi.“ Karla zasněně zvedla pohled ke stropu. „Je to místo, kde se dá sehnat všechno.“

„Je to pracovní zařazení v Březince, nejvíc košer v celém táboře,“ vysvětlovala Hilde, když zpozorovala Almin zmatený pohled. „Řada baráků, kde třídí oblečení a osobní předměty nově příchozích. Třídí je, dezinfikují a odvážejí do Německa, aby je mohli nosit Árijci. Když byste potřebovala něco ‚zařídit‘, jděte do Kanady.“

Tehdy si Alma neuvědomila, jak prorocká ta slova budou.

Skutečně se jim za méně než dvě hodiny podařilo sehnat jí večerní šaty. Slabě voněly cizím parfémem a byly jí o číslo větší, ale Almě na vzhledu vůbec nezáleželo. Nikdy předtím se neoblékala s takovou neochotou; nikdy předtím ji nepřemohla tak hluboká nenávist k publiku. Ale dívky z orchestru měly hlad, a tak Alma potlačila své pocity a následovala je do noci.

V bloku, kam ji odvedli, osvětlovalo překližkové pódium několik osamocených holých žárovek. Pódium vrzalo i pod Alminou drobnou štíhlou postavou. Zastavila se před publikem se svým nástrojem v ruce. Ani při té nejživější představivosti by ho nešlo považovat za housle od Guadagniniho, byly však dobře naladěné, měly všechny struny a to bylo jediné, na čem Almě záleželo. „Každý nástroj je dobrý jen ve zkušených rukou,“ říkával její otec.

Pozvedla si housle na rameno a přemítala, jak se jejímu Vati tam v Anglii daří. Nechala ho v bezpečí Londýna a ona sama, navzdory radám všech okolo cestovala do Holandska, kde židovští hudebníci stále mohli sehnat práci. Navzdory německé armádě zatínající pařáty do válkou zmítané Evropy Alma neúnavně hrála těch několik měsíců na každé akci, která si ji zamluvila, a honoráře za své malé koncerty posílala otci. Potom ale pouhé týdny předtím, než se Alma plánovala vrátit do Londýna, Německo vpadlo do Holandska a veškerá komunikace mezi otcem a dcerou byla přerušena. Když teď Alma v Osvětimi pozvedala smyčec, představovala si Vatiho, jak někde v tiché anglické vísce popíjí čaj, daleko od bomb a všeho toho „vědeckého antisemitismu“ – v bezpečí, nedotčený tímto hnusem.

Dnes večer bude hrát pro něj. Ne pro tuhle nesourodou sebranku elegantních šedých uniforem esesáků a civilního oblečení kápů, ale pro něj. Bude hrát tak krásně, jak to dovede, ne aby potěšila tyhle vulgární existence, které vášnivě nenáviděla, ale aby na ni byl otec pyšný.

Ten večer hrála všechny jeho oblíbené skladby. Všechny zpaměti, hlasitě a vzdorně. Také se odvážila zahrát židovské skladatele. Jako dezert jim podala Čajkovského Roční doby: Prosinec, Vánoce, jen aby se jim vysmála připomínkou národa, s nímž v tuto chvíli prohrávali válku. Téměř ji zklamalo, když esesáčtí dozorci tento vtip nepoznali a místo toho propukli v bouřlivý aplaus.

Poprvé za celou svou kariéru se Alma svému publiku nepoklonila.

Po koncertu skutečně dostaly chleba navíc a kousek plesnivé klobásy. Alma dala svůj podíl ostatním dívkám.

V ubikaci Lagerführerin, kam Almu několik dní po koncertu povolal jeden strážný, se vznášela slabá vůně šeříku. Když se Alma usazovala ke stolu naproti Marii Mandlové, velitelce ženského tábora Březinka, jedna vězeňkyně pod podrážděným dohledem Mandlové aranžovala do vázy čerstvé květiny. Alma měla pocit, že kdyby tu nebyla, Mandlová už by na ženu dávno začala křičet. Nicméně teď Lagerführerin jen seděla a významně se na vyzáblou ženu dívala. Teprve až když vězeňkyně odešla, pohlédla Mandlová na Almu.

Alma odhadovala, že vedoucí tábora může být něco málo přes třicet, že je jen o pár let mladší než ona sama; nebylo ale snadné správně odhadnout věk dozorců, stejně jako bylo těžké odhadnout věk vězeňkyň. Jenomže zatímco vězni stárli příliš rychle v důsledku hladovění, vyčerpání a nemocí, jinak pohledné tváře strážkyň kazily ostré předčasné vrásky z neustálého křiku, křivily jim ústa a nechávaly po sobě hluboké brázdy mezi úhledně protrhaným obočím. Nenávist jim přidávala léta stejně jako utrpení jejich vězeňkyním. Almu napadlo, že je to podoba spravedlivého trestu.

„Moji strážní neustále mluví o vašem představení,“ prolomila Mandlová ticho jako první. „Váš otec hrál první housle ve Vídeňské filharmonii.“ Nebyla to otázka, spíše konstatování, v němž byla jistá dávka skrývaného obdivu.

Alma poznala povědomý přízvuk. Takže Lagerführerin Mandlová je stejně jako já Rakušanka.

„Já osobně nejsem z Vídně,“ pokračovala Mandlová a poposedla na židli, „ale ze severu.“

Městečko – nebo vesnice – tak malá, že se styděla ji jmenovat. Alma se zazubila. Přesně jak říkala: pasáci vepřů, všichni tihle uniformovaní.

„Slyšela jsem vás oba hrát, před Anschlussem.“

Přirozeně že před Anschlussem. Po anexi Rakouska byli všichni židovští hudebníci vyhozeni ze svých míst gaunery z Ministerstva propagandy a nahradily je jejich árijské protějšky. Árijci, kteří neuměli hrát, ani kdyby jim šlo o život, ale na tom nezáleželo; hlavně že měli čistou krev.

Alma dál beze slova zírala na velitelku ženského tábora. Lhala by, kdyby měla tvrdit, že jí poněkud nepříjemné trapné ticho Mandlové nedělalo jistou radost.

„My ale máme štěstí, že jste tu s námi, co říkáte?“

Mandlová se na ni dokonce usmála. Byl to úsměv ženy, která se neusmívala často, nejistý a pokřivený.

Alma se zamračila. Má to být nějaký nechutný vtip?

„Chtěla jsem tím říct, že si vás sám Herr Kommandant rád poslechne spolu se svými význačnými hosty. Já osobně jsem taky velká milovnice hudby. To máme společné.“

A to je asi tak všechno, co máme společné, chtělo se Almě říct.

„Udělala byste mi velkou laskavost, kdybyste z těch žen, které se v současné době snažím prosadit jako orchestr, udělala něco vhodného.“ Mandlová si rozpačitě odfrkla. „Slyšela jste je hrát. Ta jejich takzvaná hudba musí urážet vaše uši ještě víc, než uráží ty moje.“

„Je těžké hrát, když jediné, na co člověk myslí, je dostat do břicha nějaké jídlo,“ odtušila Alma.

Několik okamžiků na ni Mandlová jen s mrkáním zírala, vyvedená z míry. Bylo zjevné, že taková první slova z úst slavné houslistky nečekala.

„Rozhodně je mohu naučit, jak hrát hudbu vídeňské kvality, ale jednoduše nemohou žít nebo pracovat v takových podmínkách,“ pokračovala Alma ledovým hlasem. „Viděla jsem, kde teď bydlí, Lagerführerin, a se vší úctou…“ – mohla jen doufat, že to nevyznělo příliš sarkasticky – „… ty podmínky jsou otřesné. Jestli chcete, abych vedla váš orchestr, budu potřebovat nové ubytování určené specificky mým dívkám, kde budeme mít hudební místnost na zkoušení, místo na ukládání nástrojů a přístup ke sprchám, abychom na každém představení vypadaly reprezentativně. Budeme potřebovat nové uniformy, ne ty pruhované hadry, které teď nosí. A začněte je pořádně krmit, proboha! Pravidelná jídla, vydatná, ne ty ubohé porce, které jim hodíte po každém představení jako kosti psům. Je to ponižující! Jak může člověk tvořit hudbu, když je v takové míře neustále ponižován? Ani já nebudu schopná v takových podmínkách hrát, jestli mě tam přinutíte žít, byť jen na několik týdnů.“ Alma kývla hlavou k váze s květinami. „Kdybyste nechala tyhle šeříky bez vody a slunečního světla, neočekávala byste, že budou těšit vaše smysly svou krásou a vůní. Můžete opravdu při svém nejlepším svědomí očekávat, že vás a vaše kolegy potěšíme svou hudbou, když nám upíráte naši vodu a naše slunce?“

S hlavou nakloněnou k jedné straně Alma čekala na reakci Mandlové, podrážděná skutečností, že musí své krajance vysvětlovat tak zjevné věci.

Velitelka ženského tábora několik okamžiků seděla nehybně, nejistá, jak pokračovat. Její autorita byla právě napadena, a to dokonce vězeňkyní a Židovkou zároveň. Vězni jí neříkali Bestie bezdůvodně. Březinka je jejím královstvím, kde ona, jedině ona, vydává příkazy. Tady je nejen právoplatnou vládkyní, ale navíc i bohyní jmenovanou Führerem, která má právo rozhodnout o tom, kdo bude žít a kdo zemře. Na boku měla v pouzdře zastrčenou pistoli právě k tomuto účelu. Dřív už zabíjela za míň, ale přesto…

… přesto se Mandlová na tuto ženu, která seděla před ní, ani neodvážila zvýšit hlas, protože křikem by okamžitě ztratila svou nadřazenou pozici, nehledě na to, jak protichůdně to mohlo znít. Křik a nadávky bývaly u ní doma na denním pořádku, většinou ze strany otce opilce, a setkávaly se jen se stejně hrubým přívalem nadávek matky, které mířily zpátky na něj: budižkničemu, nepoužitelná svině, ať chcípne v tom kanále, ze kterýho vylez.

U Roséových nikdo nekřičel; Mandlová by si na to vsadila. V domě Roséových zněla hudba, jedlo se z porcelánových talířů stříbrnými vidličkami a dámám se galantně líbaly ruce. Ne, hrubý křik a – ještě hůř – ukázka biče by jen odhalily rozdíly v jejich výchově, což Mandlová prostě nemohla připustit. Před ostatními zůstane Bestií. Před Almou Rosé zůstane slušnou milovnicí všeho vybraného.

„Řekla bych, že to zní rozumně,“ povolila nakonec zamyšleně. „Dostanete nové ubikace. A nové uniformy. O sprchy se ale budete muset prozatím dělit s vězeňkyněmi z Kanady.“

„To je v naprostém pořádku, Lagerführerin. A děkuji za vaši laskavost a pochopení.“

U dveří si potřásly rukama – bylo to poprvé, co Mandlová podala nějakému vězni ruku. Alma Rosé se ale nechovala jako běžný vězeň, spíš jako vybraný host, který poctil jejich bohem zapomenuté ubikace svou přítomností. Dlouho poté, co slavná houslistka odešla, zůstala Mandlová stát a s přihlouplým úsměvem na rtech zírala na svou dlaň. Právě si potřásla rukou se samotnou Almou Rosé.

3. kapitola

Hudební blok v Březince měl své číslo – 12. Šedý dřevěný barák stál na samotném konci ženského tábora, úhledně zastrčený do relativního bezpečí na kraji. Tady hladoví vězni nevytrhali a nesnědli trávu a borovice poskytovaly v parném odpoledni úlevu ve stínu. Alma se přesto nenechala snadno oklamat. Čerstvý tenký povlak sazí barvil trávník na popelavě šedou. Borovice skrývaly alespoň čtyři metry vysokou zeď z ostnatého drátu. A nejzlověstnější dlouhá budova s vysokým komínem, který z ní vyrůstal, stála hned u této zdi jako vyčkávající predátor. V tu chvíli zrovna podřimovala – komín nechrlil do jasné, azurově modré oblohy mastný, odporně páchnoucí kouř, ale Alma přesně věděla, na co se dívá. Krematorium.

„Váš nový blok,“ oznámila Maria Mandlová veselým tónem hostitelky z nějaké rakouské hospody. Jedna ze strážných, která Mandlovou doprovázela, si odkašlala, aby dala najevo, že laskavost, jíž se jim, nehodným vězeňkyním, od velitelky tábora dostalo, by si zasloužila ocenění.

„Překrásný,“ zamumlala Alma s očima stále upřenýma na komín.

„Dívky sem byly přemístěny teprve včera, ale jak slyšíte, už cvičí.“ Mandlová se usmála ještě víc. „Pojďte, patřičně vás představím.“

„Achtung!“ zařvala strážkyně a vstoupila do baráku.

Alma si diskrétně otřela dlaň do svých modrých šatů – uniformy ženského březinského orchestru – a následovala Mandlovou a její esesácký doprovod dovnitř, housle pevně sevřené v ruce.

Při pohledu na dozorkyni a samotnou velitelku ženského tábora osobně členky orchestru okamžitě vyskočily na nohy a nehybně stanuly v pozoru. Mandlová na ně mávla, ať se zase posadí na židle v půlkruhu kolem stupínku dirigenta uprostřed hudební místnosti. Otočila se na Almu a vypadala, že je se sebou náramně spokojená.

Za normálních okolností by to Alma považovala za nechutný žert. Pak ji ale napadlo, že tady v Březince, což byla ještě přelidněnější a chorobami prolezlejší verze hlavního tábora Osvětim, to skutečně musí být jeden ze slušnějších baráků. Alma nikdy nevkročila do řadového ženského baráku, ale hodně toho o nich slyšela. Ženský tábor Březinka byl jednou z Magdiných oblíbených výhrůžek nově příchozím a nejednou stačilo, aby maďarská vedoucí bloku popsala jeho strašlivou realitu, a už vyděšené vězeňkyně přiměla k poslušnosti: „Zkoušejte mou trpělivost a zařídím, abyste se dostaly na seznam transferů. Myslíte, že je to špatné tady, v Osvětimi? Uvidíme, jak se vám bude spát na dřevěné pryčně v Březince se sedmi nebo osmi ženskými namačkanými vedle vás jako sardinky v plechovce, místo na vlastní posteli s matrací a polštářem. Když na vás nezbude místo na dřevěných pryčnách, budete muset spát na nejnižších místech. Víte, co ta nejnižší místa jsou? Mokrá cihlová podlaha. Je to tam tak úzké, že se tam musíte protáhnout jako do psí boudy. Když budete mít to štěstí, že se vmáčknete se sedmi dalšími ženskými na prostřední pryčny, připravte se na to, že vám budou ve spánku na obličej kapat výkaly – úplavice je tam běžná, a jakmile se dveře bloku na noc zamknou, žádné výlety na latríny, ovečky moje. Každý dělá svou potřebu přímo tam, kde leží. Jistě, je tam i horní pryčna, ale to má taky háček: když prší, voda teče přes prkna přímo na ty vaše pitomé ksichty. A v létě se v tom horku, které se drží pod střechou, udusíte rychleji než v plynové komoře. V noci vám přilezou krysy okusovat ty vaše jemňoučké růžové patičky. Nově příchozí mají zvlášť v oblibě.“

Teď už Alma věděla, že Blockälteste Hellingerová používala takové hrůzu vyvolávající historky jen proto, aby udržela své svěřenkyně na uzdě; nikdy své výhrůžky, že nechá některou z nich přesunout do pekla Březinky, nesplnila, ale dojem, který v ženách vyvolala, byl přesvědčivý. Dokonce ani ujišťování Mandlové, že Alma získá nové ubytování pro orchestr, houslistku nezbavilo obav. Pořád to přece je v Březince, v předpokoji plynových komor.

Pomalu se kolem sebe rozhlížela. Byly tu pro Březinku typické třípatrové postele, ale s lůžkovinami, jak si Alma s úlevou všimla. Se skutečnými přikrývkami a polštáři na každé pryčně. Podlaha byla dřevěná, nikoli jen z udusané hlíny; neměly tu strop, jen střechu, ale z ní na drátech visely holé žárovky, což byl sám o sobě luxus, o jakém se jiným vězňům ani nesnilo. Ostatní museli vyměňovat své příděly chleba za kousky svíček, aby získali alespoň nějaké světlo v barácích, které vypadaly jako stodoly. Přesto bylo ubytování orchestru jen ubohým přístřeškem, ale byl to ubohý přístřešek, v němž se dalo žít, a na ničem jiném v tuto chvíli nezáleželo.

Alma se na Mandlovou usmála s pevně sevřenými rty. „Nevím, jak vám mám za vaši laskavost poděkovat, Lagerführerin.“ Stálo ji veškeré sebeovládání, aby se jí do hlasu nevkradla stopa sarkasmu.

Mandlová se široce usmála. „Nemusíte mi děkovat. Navzdory tomu, co se povídá, jsem nakloněna rozumné diskusi a jisté vaše argumenty byly přesvědčující. Udělala jsem jen to, co bylo v tomto případě správné.“

Obvyklý filantrop s bičem v ruce, pomyslela si Alma a přinutila se znovu usmát.

„A toto je váš soukromý pokoj.“ Mandlová otevřela dveře vedle vchodu do baráku.

Byla to komůrka, jen místnůstka, rozhodně ne „pokoj“. Pouhé čtyři bílé zdi, mezi něž se nějakým kouzlem podařilo nacpat postel, stolek se dvěma židlemi a malou skříň. Ale tohle je Březinka a žebráci si přece nemohou vybírat, přemítala Alma ponuře. Měla by být vděčná za to, že má alespoň nějaké soukromí.

Almin smysl pro spravedlnost byl přesto rozhořčen. Proč by měla té ženské děkovat za tuhle psí boudu, když by se sem vůbec nedostala nebýt toho jejich vyšinutého Führera a jeho prohlášení, že příslušnost k židovské rase je najednou zločin proti lidskosti, který se trestá smrtí? Proč by měla být vděčná za to, že se jí a jejím svěřenkyním dostalo alespoň trochu lidské slušnosti, když tady žádná z nich vůbec neměla být a celá tahle vyhlazovací továrna neměla existovat?

Zavřete pusu, jestli víte, co je pro vás dobré, výsosti, ozval se jí v hlavě Magdin hlas, tak skutečný a chápavý. Každý den slýcháš výstřely u zdi. Víš, jak tady končí vzpoury.

„Děkuji, Lagerführerin,“ procedila Alma přes zaťaté zuby. „Vážím si toho.“

Potom si všimla, že na opěradle jedné židle v pokojíku visí šála.

Pokynula k ní rukou. „Zdá se, že tady už někdo bydlí.“

„Už ne.“ Mandlová bez okolků stáhla šálu ze židle a hodila ji do chodby.

Almu najednou zamrazilo, když si uvědomila, jak rychle vězni mohou přijít o svá privilegia. S tímtéž mdlým nacvičeným milosrdenstvím Mandlová Almě pokynula, aby se postavila do středu zkušebny. Zastavila se u stupínku pro dirigenta a založila ruce za zády. Dozorkyně, které stály po obou stranách orchestru, napodobily její pózu jako dva vyšinuté uniformované odrazy.

„Seznamte se s novým kápem a dirigentkou Almou Rosé,“ ohlásila Mandlová orchestru.

Blond žena, která ztuhle stála vedle ní s dirigentskou taktovkou, zoufale svírala v ruce nyní zbytečnou hůlku. Mandlová jí se sadistickým potěšením pokynula, aby se podřídila nové autoritě.

„Czajkowská, odteď je tvoje role omezena na povinnosti vedoucí bloku. Ve tvém pokoji bude bydlet nová kápo. Uvolníš ho, jakmile odejdu, a budeš spát v místnosti vedle něj. Budeš poslouchat svou novou kápo a dirigentku na slovo.“ Velitelka tábora pomalu přejela přísným pohledem po orchestru, jako by se chtěla ujistit, že ji všichni pochopili. „Pokud budete dost tvrdě pracovat, Frau Rosé z vás udělá něco použitelného.“

Frau Rosé. Alma si uvědomovala ohromené pohledy, které na ni upíraly členky orchestru. Přemýšlela, zda poznaly její jméno, nebo je uvedlo v úžas, že ji Mandlová oslovila uctivým Frau. Kradmo se podívala směrem k velitelce tábora; všimla si, jak se od Mandlové dívky odtáhly – jako vyděšené hejno rybiček před velkým bílým žralokem. Muselo jim připadat nemyslitelné, že ten velký bílý žralok chová respekt k někomu, kdo není stejně jako on predátor v šedém.

„Pokud mi ale oznámí, že sabotujete její práci, místo hraní hudby se brzy se octnete v jednom z Aussenkommand, které mimo tábor dvanáct hodin v kuse kopou. Je to jasné?“

„Jawohl, Lagerführerin,“ rozlehl se velkým barákem hlasitý a poněkud vystrašený souhlas.

Mandlová, spokojená s efektem, který její slova vyvolala, se otočila na Almu. „Všechny vaše požadavky jsem delegovala na dozorkyně. Přepokládám, že už se postaraly o všechno. Pokud byste ale zjistila, že něco neodpovídá vašim požadavkům, tlumočte mi své obavy prostřednictvím Rapportführerin Singerové nebo prostřednictvím Spitzerové z Schreibstube.“ Mandlová kývla bradou na mladou ženu z administrativního oddělení tábora, která s poněkud šibalským pohledem držela mandolínu. „Spitzerová informuje Singerovou a mě osobně, a tak se ke mně vaše obavy dostanou včas.“

„Děkuji vám, Lagerführerin.“ V tichu, které následovalo, Alma lehce naklonila hlavu.

Zdálo se, že Mandlová místo toho, aby odešla a nechala orchestr jeho vlastním záležitostem, váhá.

„Nechce mě Lagerführerin o něco zvláštního požádat?“ zeptala se Alma a vykouzlila na tváři další úsměv slušně vychované ženy.

Jako by ji slova houslistky povzbudila, Mandlová se rozzářila. Viditelně ji to potěšilo. „Mohla byste jim třeba něco zahrát? Aby alespoň pochopily, jakou hudbu jsem se z nich celou dobu snažila dostat.“

Alma prohlédla, že to není hlavní důvod. Velitelka ženského tábora chtěla, aby jí Alma zahrála pro její vlastní potěšení. Role venkovanky ze severního Rakouska, která stávala na nejlacinějších místech ve Vídeňské filharmonii, a virtuosky, která hrávala na pódiu oblečená v elegantních hedvábných šatech, se konečně obrátily. Teď má venkovanka virtuosku pro sebe a Alma to pochopila až příliš dobře.

„Mohla bych Lagerführerin zahrát Montiho Csardas?“ zeptala se Alma.

Mandlová na okamžik ztuhla pod tázavým pohledem esesaček.

Alma se jen s obtížemi vydržela široce neusmát. Její skryté rýpnutí se s ohromnou přesností trefilo do černého: samozvaná sofistikovaná milovnice všeho vybraného neměla nejmenší tušení, kdo byl Monti a jak ten jeho proklatý Csardas zní.

Mandlové se ale podařilo rychle znovu získat rovnováhu, to musela Alma velitelce tábora přiznat. „Ach, mně je to jedno. Cokoli si přejete zahrát, je v pořádku.“

Alma trpělivě čekala, až se Mandlová a esesácké dozorkyně usadí v přední řadě, zasunula si housle pod bradu, smyčcem se dotkla strun a celý blok ponořila do hlubokého víru folklorní skladby, kterou ji otec přiměl celé hodiny cvičit, když byla ještě dívka v tom svém dávno zapomenutém životě. Profesor Rosé – její milovaný Vati a dokonalý perfekcionalista – ji nutil skladbu hrát znovu a znovu, než se ji naučila zpaměti a dokázala ji zahrát i se zavřenýma očima a bez not, přesně jako teď k velkému údivu esesmanek.

Tou krátkou a poměrně nekomplikovanou skladbou je vymazala z povrchu zemského, stejně jako tímto způsobem vymazala celé publikum a hudební kritiky Vídeňské filharmonie, všechny ohromila a přinutila je konečně odložit ten povýšený tón, kdykoli psali o jejím hraní. Velice dobrá technika, ale stále příliš strojená. Příliš maskulinní; nenechá se unést vášní se svým nástrojem, jak by měla… Přiměla ty naduté havrany ve fracích povstat v ohromujícím potlesku; dosáhnout téhož u těchto esesmanek byla hračka. Stály a tleskaly jako děti, hleděly na ni s naprostým úžasem – jak se jim do této příšerné sbírky podařilo chytit tak vzácného motýla?

Pozorně a s pečlivě skrývaným pohrdáním si je prohlížela a přemítala o tomtéž. Uklonila se svému do šeda oděnému publiku – ale ne příliš hluboce – a zeptala se, zda by si přály slyšet ještě něco jiného.

„Připravte si něco na dnešní večer spolu s orchestrem, pokud to půjde,“ požádala ji Mandlová a zvedla se k odchodu. „Pozveme pár dalších důstojníků z SS.“

Jakmile se za nimi zavřely dveře, Alma se svými svěřenkyněmi osaměla. Bylo jich asi dvacet, když nepočítala bývalou dirigentku a dvě dívky – Hilde a Karlu –, které už znala. Zdálo se, že si všechny Almu pozorně prohlížejí. Zjevně na ně udělala dojem, ale měly se na pozoru. Alma je rychle přejela pohledem a usoudila, že alespoň jedna z nich, Spitzerová ze Schreibstube, patří k takzvané táborové elitě. Jakmile se začaly šířit zvěsti, že Alma bude přeložena do Březinky, Magda Hellingerová houslistku osobně naučila, jak si takových detailů všímat – pokud si to všechno Alma přeje přežít.

Čím kratší číslo měli vězni na prsou, tím důležitější byl jejich status. Krátká čísla označovala nejstarší vězně, takzvané táborové VIP. Právě z nich se delegovali kápové – vězeňští funkcionáři – a vedoucí bloků. Většina administrativních pozic v táboře patřila k jejich kastě. Mezi vězeňskou populací byli snadno rozpoznatelní, procházeli se po táboře v civilním oblečení a nablýskaných botách, podobných těm, které nosili jen jejich šéfové z SS. Ve vlasech měli úhledně učesanou pěšinku, líně se dívali na náramkové hodinky a při dohlížení na své přisluhovače kouřili dovážené cigarety. Podobně jako esesmani měli právo brát životy nebo je zachraňovat – těžký obušek, který nosili připnutý u boku, byla zlověstná připomínka této moci, již jim přiřkli jejich uniformovaní nadřízení.

„V táboře jsou všichni zkorumpovaní, ať už víc, nebo míň,“ vysvětlovala jí před pouhými pár dny Magda, jak to v táboře chodí. „Je důležité vědět, koho uplatit. Esesáci berou všechno – zlato, cizí měnu, šperky –, ale získat tyhle věci můžou jen vězni z Kanady. Viděla jsi ženské odtamtud? Mají vlasy načesané jako na francouzskou módní přehlídku, lak na nehty, parfém, náušnice… Teufel,“ zaklela – k čertu, „některým z nich se tady vede líp, než se jim vedlo doma! No a co, že krematorium jede naplno? Jejich spoluvězně nahánějí dovnitř, aby je zplynovali a spálili, a noční směna z Kanady se opaluje a zpívá si přímo za tou zdí, která je dělí od plynových komor.“

Magda nevěřícně zavrtěla hlavou a pokračovala. „A chlapi z Kanady, to jsou učinění obchodníci! Když jsem tam na příkaz doktora Wirthse šla pro ložní prádlo a ručníky pro náš blok, nejdřív jsem nemohla uvěřit svým očím. Každých pár minut tam proběhl nějaký obchod. Jeden má hedvábné punčochy, které právě vytáhl z kufru nějaké nebožačky, která je už v tu chvíli pravděpodobně zplynovaná, a nabídne je holce z Kanady za deset dolarů. Ta holka z Kanady vytáhne peníze z podprsenky – mají tam spodní prádlo, a jaké spodní prádlo! – a dá mu je, jako by o nic nešlo. Je to pro ni výhodný obchod, s ohledem na to, že je později prodá nějaké esesačce za třicet a dvacet jí z toho zůstane. Pak se objeví další obchodník; má pořád ještě neotevřené francouzské levandulové mýdlo – poklad! Někdo mu za ně dá lahev Hennessy, kterou právě našel. A tak to mezi nimi chodí celý den, když tam třídí tyhle poklady, a dokud budou část své kořisti odevzdávat esesákům, kteří mají zrovna službu – SS teď bere už jen cizí měnu a šperky, protože je jednodušší je schovat před vlastními nadřízenými – je všechno tohle kšeftaření bezpečné.“

Alma maďarskou vedoucí bloku fascinovaně zírala a pozorně ji poslouchala, všechno vnímala a záměrně mlčela, aby Magdu zatím ještě nevyrušovala otázkami. Mohlo by se ukázat, že takové informace jí v nejbližší budoucnosti zachrání život. Na detaily se může vždycky zeptat později; teď je životně důležité získat co nejvíc informací, zapamatovat si je, jak bude nejlépe umět, aby si je potom roztřídila do vhodných přihrádek – SS, vězeňská hierarchie, cena života vězně v amerických dolarech nebo v zubním zlatě.

„Označení, které vězni nosí na prsou, je stejně důležité jako čísla,“ pokračovala Magda. „V mužském táboře jsou zelené trojúhelníky – zločinci – polovina kápů. Červené trojúhelníky – političtí vězni – jsou druhá polovina. Většina červených jsou Poláci, zatímco zelení jsou většinou Němci, a tak se zelení považujou za lepší než červení kvůli jejich árijskýmu statusu. Ale červení jsou líp organizovaní, a tak si na ně zelení musí dávat bacha, jestli se nechtějí dostat do potíží.“

Almu začínala bolet hlava. Prázdný žaludek takové duševní gymnastice nenahrával, přesto se přinutila udržet pozornost tomu, co jí vedoucí bloku říká.

„U ženských je to víceméně stejné, ale tam v Březince mají většinou funkci kápa asociálky – černé trojúhelníky. Jsou to z větší části německé prostitutky. Potom jsou zelené, samozřejmě, je jich tam ale málo. Potom za nimi červené a my, Židovky, žluté hvězdy. Je to docela zábavné uspořádání, když se nad tím zamyslíš – vrazi a prostitutky mají neomezenou autoritu nad bývalými profesory, doktory, novináři a umělci –, ale tak to v Březince chodí. Krev je všechno. Kontakty jsou ale ještě důležitější než krev.“

Když teď stála před těmito ženami, z nichž většina patřila k červeným, nemohla být Alma Magdě za její výklad vděčnější. Červené musejí být Polky. Začaly si mezi sebou polohlasně povídat v rodném jazyce a mluvily postupně hlasitěji. Rty se jim hýbaly, ale očima, které ani nemrkly, se nehnuly od Almy; tvrdé pohledy byly plné směsice podezření a nepřátelství.

Dodalo jim odvahu, že nová vedoucí orchestru nijak nepospíchá, aby svou autoritu prosadila. Jedna z dívek ukázala na Alminu žlutou hvězdu a řekla něco, co znělo jako stížnost, ženě, která byla jejich bývalou kápo. Alma jejich jazyku nerozuměla, ale význam pochopila: proč jmenovali jejich velitelkou Židovku? Tuto situaci už znala; s takovým přístupem se setkala všude v Hitlerem podrobené Evropě a stala se vůči němu naprosto imunní. Zklamal ji ale záblesk rozčilení v očích jejích spoluvězeňkyň. Polky nebo ne, musely už pochopit, že jsou tu v tom všechny společně. Nepřítelem je SS, ne ona.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Houslistka z Osvětimi.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.