Přeložila:

KLÁRA ŽEMLIČKOVÁ

J. D. Hawkins: Bezchybní

Vydání první

Copyright © 2019 by JD Hawkins

Published by arrangement with Bookcase Literary Agency.

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2022 jako svou 2487. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Flawless vydaného v roce 2019

Český překlad © 2022 Klára Žemličková

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Ilustrace na přebalu © 2022 Martina Černá

Přebal a vazba © 2022 Martina Černá

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1745-8 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1746-5 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2022

J. D. Hawkins

Bezchybní

PROLOG

LIAM

Sleduju přes sál hotelu ji a zástup nádherných blondýn, které se snaží doprodat zásoby před koncem kosmetického veletrhu v pět hodin. Sebevědomě předvádějí potenciálním kupcům lesky na rty, bronzery a krémy, přesvědčují zákazníky o správném odstínu rtěnky nebo o dokonalém očním séru, které jim změní život. I přes nedostatek oken s výhledem na centrum poznáte, že se veletrh odehrává v Texasu – a i když je Austin liberální, modrá bublina Státu osamělé hvězdy, hlasy v místnosti nezapřou jižanský akcent a hrstka žen připojila ke svému outfitu i kovbojské kozačky.

O ty bezchybné tváře s hustými řasami, s hebkými růžovými rty a rozzářenou pletí se zajímám profesionálně. Jasně, tyhle ženy jsou pro můj průzkum důležité, jenže se kvůli jejich monotónní kráse ani nedokážu soustředit. A i když bych obvykle nohatou holkou v těsných šatech nepohrdnul, stejně jako muž vedle mě, na dnešní večer už mám jiný plán – budu sledovat zápas Houston Rockets u svého nejlepšího kamaráda Darrena, s bratrancem Joshem a jeho ženou Allie. Náš víkendový rituál.

Tentokrát je na mně, abych zařídil občerstvení a jako zarytý labužník beru svůj úkol velmi vážně. Nenechám své kamarády jíst generické tortilla čipsy z pytlíku s tou falešnou sýrovou omáčkou – dneska budeme mít nachos al pastor se salsou z ananasu, mexický caesar salát, abych nemusel poslouchat Alliino kázání o našich ohrožených cévách, a tacos s chorizem, sýrem manchego a nakládanými jalapeňos.

Další pohled na hodinky mi napoví, že je čas odejít a začít vařit.

Dav prořídne. Usrkávám zbytek Old Fashioned a sleduju dění z bezpečí malého baru o pár kroků dál.

Mávnu na číšníka, aby mi vystavil účet, jenže v tu chvíli si jí všimnu. Jediná žena, která dneska dokázala zaujmout mou pozornost a kterou jsem sledoval, když procházela mezi stánky. Pořád se srdečně usmívala a věřím, že se opravdu bavila – není jako ostatní.

Pozoruju ji s jestřábí přesností. Její výraz je otevřený a upřímný, oči modré jako oceán na Bahamách, oblá prsa se dmou v úzkých černých šatech a zadek má pevný a kulatý jako broskev zralá na sklizeň. Vyzařuje charisma hollywoodské hvězdy ze zlaté éry kinematografie. Vysoké lícní kosti jí rámují vlny tmavých vlasů. Její make-up je ve srovnání s ostatními ženami tady na veletrhu minimalistický. Kromě tmavě červené rtěnky na plných rtech.

Dopiju drink, nadržený, ale na kamarády se mi vykašlat nechce. Buď silný, řeknu si v duchu. Zaplatíš, vypadneš z tohohle baru a půjdeš přímo do auta. Jenže pak se ta žena vydá přesně mým směrem. Když je blíž, všimnu si, že má ve tváři pátravý, soustředěný výraz.

„Neviděl jste tady někde mobil, prosím?“ zeptá se barmana a nahne se přes pult. Barman pokrčí rameny. Když ji vidím takhle zblízka, nemůžu ji přestat okukovat. Otočí se a všimne si mého okouzlujícího úsměvu.

„Pardon, ale já nejsem na prodej. Takže mě přestaňte očumovat jako zboží,“ ohradí se a lehce se začervená.

Překvapeně se zasměju v naději, že ji okouzlím svým hlubokým, chraplavým hlasem, ze kterého se většině žen podlamují kolena. „Omlouvám se, já jsem vás neočumoval. Obdivoval jsem váš vytříbený módní vkus. To jsou louboutinky, ne?“

„Díval jste se mi na boty?“ Rozesměje se a kroutí hlavou. Potom si mě znovu změří pohledem. „Jasně. Tohle je všechno, co umíte? Nechte mě hádat, výrazná čelist a svůdnické obočí obvykle všechno zařídí?“

Předstírám, že se mě dotkla. „Au. To jsou docela předsudky, ne? Jsem víc než jen pěkná tvářička. Mám v sobě dokonce i nějakou hloubku.“

„Fajn, pane ‚Jsem víc než jen pěkná tvářička‘, co kdybyste mi svou ‚hloubku‘ předvedl tím, že mi na minutku půjčíte svůj telefon? Ten můj je nezvěstný a potřebuju zavolat kamarádce, aby mě vyzvedla.“ Její přidrzlý výraz zkřehne. Vyburcuje mě to k rytířskému chování. „A abych byla upřímná, byl to docela náročný den. Pomoc by se mi hodila.“

„Rád pomůžu.“ Šoupnu k ní svůj mobil přes pult baru. „Ale můžu vám napřed koupit drink? Teda, klidně si mezitím zatelefonujte. Ale jestli k sobě máme být upřímní, vypadáte, že byste potřebovala upustit páru.“

Zvedne můj mobil, chvíli se rozmýšlí a pak se posadí vedle mě. Nakonec odloží telefon zpátky na bar. Mávne na barmana. „Old Fashioned, prosím, pozornost tohohle džentlmena.“ Přejede po mně pohledem, a jakmile si všimne pobaveného úsměvu, dodá: „Když o tom tak přemýšlím, tak dvojitýho.“

„Chcete nechat otevřený účet?“ zeptá se mě barman.

„Ano. Rozmyslel jsem se,“ odpovím. Mobil si přisunu blíž, abych Darrenovi napsal omluvnou zprávu, protože se objevila příležitost, která se nedá odmítnout.

„Máte skvělý vkus,“ řeknu jí, a když ji barman obslouží, zvednu směrem k ní sklenku.

„Díky. A díky za ten drink. Máte pravdu. Potřebuju si orazit.“ Pořádně se napije a pak si olízne rty. Musím od toho svůdného gesta odvrátit oči.

Několik minut jen mlčky sedíme a posloucháme hudbu. Atmosféru nám dotváří jazz, klasika jako John Coltrane a Miles Davis, a taky třpytivý lustr nad námi. Když zaslechnu nezaměnitelný gypsy jazz Djanga Reinhardta, té ženě se rozzáří úsměv.

„Můžete to zesílit?“ požádám barmana. Přikývne. „Tenhle song miluju,“ prohodím.

„Já taky. Koho máte nejradši?“ vyzvídá a podívá se směrem k reproduktoru.

Chvilku o tom přemýšlím. „Nejradši? Asi Charlieho Parkera, pokud si mám vybrat.“

Vyklene obočí a trochu jí zajiskří v očích. „Zajímavé. Ale ne překvapivé. Za mě je to Thelonious Monk.“

„Věděla jste, že Monk je druhý nejvíc nahrávaný jazzový skladatel všech dob? Jen těsně nepředběhl Dukea Ellingtona.“

Zazubí se. „Asi opravdu nejste jen pěkná tvářička.“

„Taky mám prý zabijácký břišáky, jestli to něčemu pomůže,“ utrousím ironicky a ona mě za to odmění hrdelním smíchem.

Zadívám se jí hluboko do očí. Vzduch se promění v erotické dusno. Odkašle si a zahledí se na skleničku. Pak ji zvedne, aby se pomalu napila.

Nakloním hlavu. „Ještě jsem nezaregistroval vaše jméno.“

„Protože jsem vám ho ani neřekla,“ odpoví.

Nadechne se a sleduje prostor za mnou, jako kdyby zvažovala nějakou nabídku. Představím si, že beru její bradu do dlaní, cítím její kůži na svých prstech a rty se jí chvějí očekáváním.

Ale počkám. Vím přesně, jak tuhle hru hrát – jde o načasování.

„Takže co vás přivádí na veletrh kosmetiky?“ zeptá se. „Nejspíš jste tady jediný heterosexuál. Nejspíš…“

Ačkoliv věřím na upřímnost, stejně už se nikdy nepotkáme. Pravda by všechno akorát zkomplikovala a nasměrovala by naši konverzaci do nudné, předvídatelné roviny. Takže improvizuju. „V horním patře se konala přednáška o umělé inteligenci a virtuální realitě. Jsem ředitel technologického startupu. Přednáška byla skvělá, ale sedět s kluky o deset let mladšími, kteří mluví jen o algoritmech a oblíbeném programovacím jazyce, byla nuda. Jakmile se diskuse stočila k World od Warcraft, měl jsem dost. A tady dole najdu celý sál atraktivních žen. A navíc mám štěstí, že sedím vedle té nejkrásnější.“

Žena se dlouze napije a pak mě probodne pohledem. „Ušetřete mě těch lichotek. Mám tady jednu nabídku – můj přítel se se mnou dneska rozešel a pak odletěl do Itálie se svou asistentkou, takže jsem čerstvě single. Nevím, o co vám jde, ale poslední, co chci, je, aby to na mě nějaký dvojník Dona Drapera zkoušel a pak mi dal košem.“

„Nic takovýho nemám v úmyslu.“ Odtáhnu se a na obranu zvednu ruce. „Pravda je, že mi jde o vaše dobro. Pokud to má znamenat, že vám půjčím mobil, koupím drink a ujistím se, že se bezpečně dostanete domů, rád to udělám. Pokud to má znamenat, že vás mám nechat na pokoji, klidně odsud vypadnu. Jsem vám k službám. A mimochodem, ať je ten chlap kdokoliv, nezaslouží si vás. Ani náhodou. Stačí říct, co chcete. Nás muže? Nejsme všichni tak hrozní.“ Pokrčím rameny.

„Fajn. Chci…“ Žena sklopí oči a pak mi přejede rukou po napjatých svalech na předloktí. Nakloní se blíž a zašeptá: „Chci, abys mě ošukal.“

„Vážně?“ ujistím se. Když přikývne, přejedu jí prstem po krku. „To ti rád splním,“ odpovím šeptem.

„Ale musí to být podle mých pravidel,“ dodá.

„A co je to za pravidla?“ zeptám se.

Místo odpovědi se jen pousměje. Stíny rozehrají na její tváři hru, díky níž vypadá jako femme fatale z noir filmu. „Chceš zažít dobrodružství?“ prohodí a lehce mě pohladí po strništi.

Přikývnu.

„Takže tohle jsou pravidla. Zaprvé, žádná jména. Tohle se stane jen jednou, žádné závazky. Jsi s tím v pohodě?“

„Cokoliv chceš.“

„Zadruhé, užijeme si to oba. To znamená, že neodejdeš, dokud se neudělám a nezapomenu, jak se jmenuju. Myslíš, že to zvládneš?“

„Nic jinýho bych ani nechtěl. A musím uznat, že se mi líbí tvůj styl.“

„Díky,“ zavrní. „Taky nejsi špatný.“

Místnost už je skoro vylidněná. Skloním se, jako kdyby mi něco upadlo na zem, a přejedu jí jazykem po vnitřním stehně. Její tichý sten mi do ptáka nahrne všechnu krev.

„Pojďme,“ prohlásí a rázně položí svou sklenku na bar.

„Až po tobě.“

Honíme se po chodbách hotelu jako děcka, co si hrají na babu, zalití teplým světlem západu slunce, které dovnitř proniká bílými, vzdušnými závěsy. Když žena zavrávorá, vezmu ji do náručí. Mám co dělat, abych se jí nezmocnil hned tady na koberci. Všimnu si zasedací místnosti a zkusím kliku. Odemčeno. Bezdyšně skoro propadneme dveřmi. Položím ji na lesklý povrch dřevěného stolu, který je obklopený židlemi, projektory a kartotékami.

Konečně se začneme líbat, hltáme se ústy, jako kdybychom jen my dva dokázali uhasit vzájemnou žízeň. Její jazyk hluboko v mém krku, můj jí to oplácí. Stáhnu jí zepředu šaty a prsty jí dráždím odhalené bradavky, dokud neztvrdnou. Pak ji něžně koušu do krku a pokračuju polibky na hrudníku.

„Hmm.“ Jakmile ji svléknu a odhalím tělo bohyně, její stenání nabere na intenzitě.

Jemně mě položí na záda a vyšplhá se na mě. Když mi schválně pomalu rozepíná košili a podívá se dolů, zeširoka se usměje na můj penis, který se mi napíná pod kalhotami. Nakloní se a začne se o mě třít. Jsem nesnesitelně nadržený. Jakmile se pokusím posadit, abych ji políbil, strčí mě zpátky na stůl. Nejspíš chce nade mnou získat moc, protože ji to rajcuje. Rozepne mi opasek a stáhne kalhoty.

„Páni,“ prohodí a v očích se jí zvířecky blýskne. „Tohle bude zábava.“

Vloží si můj penis mezi prsa a laská ho špičkou jazyka. Zrychlí se mi tep a prohloubí dech. Přitáhnu si ji k sobě a sáhnu jí do vlhkého středu mezi stehny. Vklouznu do ní dvěma prsty a palcem jí zatlačím na klitoris. Jakmile nahmatám její G bod, propne se v bocích.

„Ano, tam,“ zalapá po dechu a drsně mě zatahá za vlasy. „Bože, jsi vážně dobrej.“

Ještě několikrát v ní zapumpuju prsty a pohladím ji po nahém těle. Nakonec ji otočím tak, že mám hlavu mezi jejími stehny a ptákem se otírám o její plné, vlhké rty, lapající po dechu.

„Řekni, že ho chceš ochutnat,“ zavrčím na ni.

„Chci to strašně moc… tak strašně moc,“ zamumlá udýchaně a chytne ho svýma teplýma rukama. „Potřebuju to.“

Vezme ho do úst a pomalu saje, až se mi z toho kroutí palce u nohou. Začnu hluboko přirážet. Když skloním hlavu, abych přejel jazykem po škvírce její kundičky, hlasitě zasténá.

„Panebože, počkej. Zamknul jsi dveře?“ zeptá se.

„To by nebylo to správný vzrušení, nebo jo?“

Rozesměje se. „Jsi cvok. Ale líbí se mi to.“ Zadívá se mi do očí, zatímco mi ho olizuje, a nakonec kolem něj sevře své rty.

„To je vážně dobrý,“ povím jí. Můj pták se jí noří do krku, teď mnohem rychleji, a čím silněji ho saje, tím víc si připadám jako v extázi. Čapnu ji za zadek a dráždím jí nateklý klitoris, jako bych se měl utopit, pokud nedostanu svou dávku. Ještě jsem ani nezačal a najednou se začne chvět a naříkat.

„Ach, bože,“ zasténá, přiráží boky a jezdí mi svou vlhkou štěrbinkou po ústech. „Panebože. Nepřestávej.“

Strčím do ní jazyk, klitoris jí hladím palcem a během toho jí šukám pusu. Do několika vteřin se udělá. Křičí, zatímco jí orgasmus zaplavuje tělo. Začnu se odtahovat. Chci do ní zabořit svůj pulzující penis.

„Ještě jsme neskončili. Chci tě uvnitř,“ řekne rozkazovačně. Když mi promne koule, skoro to nevydržím.

„Zdá se, že jsme na stejný lodi,“ podotknu hlasem ochraptělým chtíčem.

Zvednu ji a odnesu o kousek dál, kde ji otočím čelem ke zdi a pak si navléknu kondom. Roztáhne nohy, abych měl lepší přístup. Vrazím ho do ní zezadu, a jakmile najdu svoje tempo, přirážím hlouběji a rychleji. Zachvátí mě euforie. Čapnu ji za boky a trochu ji nadzvednu, abych měl lepší úhel, a rytmicky kloužu dovnitř a ven. Lehce natočí hlavu a přejede mi špičkou jazyka po okraji ucha.

„Víc.“

Souhlasně zamručím. Naše dechy se synchronizují. Šukám ji rychleji a rychleji s vědomím, že nás každou chvíli může někdo načapat. Jsem neúprosný. Její rozechvělé tělo, chtíč a pohyby zadku mě přivádí k šílenství. Její nářek stoupá a doslova ve mně probudí zvíře. Chytnu ji za vlasy a zakloním jí hlavu dozadu. Narážím do ní vší silou. Když znovu dosáhne orgasmu, zhluboka vydechnu, pořádně si ji k sobě přitisknu a taky se udělám.

Odtrhneme se od sebe a popadáme dech, jako kdybychom uběhli maraton. Políbím ji na krk a přidržuju ji, zatímco se mi spokojeně opírá hlavou o rameno.

Jsem omámený postorgasmickou blažeností. O chvilku později mě přepadne vyčerpání z kombinace alkoholu a úžasného sexu. Teď bych klidně mohl padnout rovnou do postele, ale něco mi napovídá, že jsme ještě neskončili.

Probudím se na hotelovém pokoji, natažený přes postel. Povlečení mě chladí na tváři. Na stolku v chodbě stojí váza s květinami a na zdech visí několik maleb v pastelových, uklidňujících barvách. Mám na sobě kalhoty, i když si nepamatuju, že bych si je oblékl, a všimnu si, že na pracovním stole stojí prázdná lahev od šampaňského. V duchu se ptám, jestli jsem ho vypil sám, nebo s tou tajemnou ženou, která už je pryč. Namodralé světlo za závěsy naznačuje, že začne brzy svítat. Moje peněženka a mobil leží na nočním stolku.

Vstanu a odeberu se do koupelny. Použiju hotelové toaletní potřeby, umyju si obličej a vyčistím zuby. Pak vydoluju z aktovky pár ibuprofenů a zapiju je vodou. Kocovina by však mohla být ještě horší. Žena, černé šaty, zasedačka – všechno mi to připadá jako vzdálený sen. Uvědomím si, že jsem se úplně zapomněl ozvat Darrenovi a říct mu, že nepřijdu. Čapnu mobil a zjistím, že mi poslal dvě zprávy.

Darren: Takže stihneš to, nebo ne? Ozvi se, aby Allie věděla, co má koupit.

A pak: Rockets pod palbou! Po sedmém odpalu jsem zápas vypnul. Doufám, že tě ta konference nezničila, brácho. Napiš, abych věděl, že žiješ.

Vrátím se do postele. Odpovím mu až později, abych ho nevzbudil. Je to můj nejlepší kamarád, takže je zvyklý, že se občas neozvu, ale stejně se cítím provinile. Musím mu to vynahradit; stejně tak Allie a Joshovi.

Kéž bych ráno nemusel do práce, ale jako výkonný ředitel se nemůžu flákat. Obzvlášť když jsem kvůli téhle pozici zahodil svůj život v Los Angeles a odstěhoval se do Austinu. Společnost LoveLife je příležitost, jak se ve světě byznysu dostat z nižší ligy do elity, udělat něco sám, abych se vymanil z otcova stínu, protože peníze, které jsem po něm zdědil, jsou poskvrněné jeho špatným chováním ke mně, k mé sestře a mámě. Pokud bych měl k sobě být upřímný, důvod, proč jsem opustil L. A., je mnohem komplikovanější. Vzpomenu si na Holly a kancelářské pletky, a jak se všechno nehezky zvrhlo. Potřeboval jsem nový začátek.

Zhasnu a polštáře si naaranžuju kolem sebe. Za oknem cvrliká nějaký ptáček. Když začnu znovu usínat, přemýšlím, jak se ta žena asi jmenovala. Jenže to už nikdy nezjistím.

1

ZOE

Zatímco se snažím zapnout pouzdrovou sukni a zároveň sníst plátek toustu a dokončit nahrávání včerejšího make-up tutoriálu na YouTube, digitální hodiny na mikrovlnce se přepnou na 7:40 ráno. A samozřejmě že do toho mám na pravé kontaktní čočce nějakou tečku. Brýle si vzít nemůžu, protože jsem je před několika dny někam zastrčila, a zatím se neobjevily. Můj první den začíná fakt skvěle.

Garfield mi hlasitě mňouká u nohou a zní trochu jako sekačka na trávu, přestože jsem ho nakrmila i pohladila. Je to macatý, zrzavý kocour s potrhaným uchem, který si mě našel před třemi lety. Teda našel nás, mě a Jonathana. Ovšem já jsem byla ten, kdo se tím vyhladovělým, pouličním prckem nechal okouzlit. Jonathan měl vždycky radši psy, netrvalo však dlouho a dávali si s Garfieldem v neděli odpolední šlofíky.

„Pondělky, co?“ řeknu kocourovi. Zamrká, jako kdyby nechápal, proč musím dělat cokoliv jiného kromě krmení a mazlení. Urychleně vrátím pomerančový džus do lednice a sundám ze dvířek Garfieldovu fotku, která je tam připevněná magnetkou ve tvaru kovbojské boty, a zastrčím si ji do kabelky. Dneska se mi bude hodit trochu podpory, tak proč si s sebou nevzít obrázek své milované kočkovité šelmy.

Pořád se mi nechce věřit, že ještě před týdnem tu se mnou bydlel Jonathan, spal se mnou ve stejné posteli, tvrdil, že mě miluje a že šetří, aby mi mohl koupit prsten. Taková hromada keců. Zatímco jsem budovala svou prezentaci na sociálních sítích, založenou na mé údajné vnímavosti, schopnosti číst v lidech a cítit s nimi, Jonathan byl zaneprázdněný aférkou se svou sekretářkou, čerstvě dostudovanou jižankou z Georgie, jejíž jméno je – překvapivě – taky Georgia. Vidím ty dva před sebou; Jonathana a Georgii, jak křižují Itálií, fotí se na Instagram v Benátkách a na toskánských vinicích, zatímco já se snažím nepřijít pozdě do své nové práce.

Ironií je, že jedno z Jonathanových oblíbených témat bylo etické chování, protože se vydal na dráhu imigračního právníka a nenastoupil na pohodlnou pozici v korporátu. Nakonec začal zpochybňovat můj životní směr; jestli bych prý nechtěla dělat něco lepšího, smysluplnějšího než točit make-up tutoriály na YouTube. V Jonathanově etice je evidentně nějaká mezera, když začne spát se svou asistentkou, přestože má čtyři roky přítelkyni, a pak ji vezme do Itálie. První roky našeho vztahu jsme s Jonathanem taky procestovali. Thajsko, Francie, Ekvádor a Florida. Ovšem v posledním roce, když jsme začali být zaneprázdnění a vztah trochu vyprchal, byl nejzajímavějším zážitkem výlet do New Jersey za Jonathanovým bratrancem.

Byt opustím těsně před osmou a modlím se, abych to do centra stihla za třicet minut. Budu muset počkat do obědové pauzy, abych zkontrolovala, jestli se moje poslední video nahrálo na YouTube bez chyb. Když jdu ke svému autu, což je Toyota Camry z devadesátých let, která nejspíš brzy chcípne, venku je třicet stupňů nad nulou a vlhko jako v parní sauně. Jestli se mi bude v nové práci dařit, začnu si konečně šetřit na nové auto – ale platit Jonathanovu polovinu nájmu mi určitě pohltí značnou část platu. Ať se stane cokoliv, tuhle práci nesmím pokazit.

Zabzučí mi mobil, tak se podívám dolů. Hromadná konverzace s mými kamarádkami.

Savannah: Užij si první den v práci, Zoe! Ukaž jim to! Líbám.

Veronica: Jsi nejlepší! Ale radši jim nic neukazuj, jak navrhuje Savannah… ne hned první den :)

Kiley: Zoe je stejně sejme svým elánem – nemůže si pomoct.

Odepsala bych jim, ale teď by mě to zdrželo. Jsem vděčná, že mám tak dobré kamarádky. S Veronicou a Kiley se znám odmalička – všechny jsme bydlely ve stejném bloku, chodily do stejné školy a byly umělecky nadané.

Současnost: Veronica pořád nosí pixie střih, používá svou hyperaktivitu a zkušenost s divadelní produkcí, aby koordinovala eventy na festivalu SXSW a další koncerty, které se odehrávají v Austinu. Kiley se ze sarkastické gotic teenagerky proměnila v majitelku uznávané galerie v centru (nikdy ji neuvidíte v ničem jiném než v černém roláku a pánských kalhotách) a je guru, když přijde na cokoliv kolem interiérového designu.

Savannah se k nám přidala až později, moje nejbližší kamarádka z dob studia na Emersonu, a teď je žádanou scénografkou pro film a televizi. Naštěstí se rozhodla přestěhovat sem do Austinu, kde se s Veronicou a Kiley okamžitě sblížila, přestože vede docela samotářský život. Kvůli práci tráví většinu času na cestách, neboť se občas účastní projektů, které se natáčí mimo Spojené státy. Jsem ráda, když se všechny tři dokážeme sejít a vyrazíme na dámskou jízdu.

Jakmile vlezu do auta, které je vyhřáté jako trouba, okamžitě lituju, že jsem si pro svůj první den v práci vybrala černý outfit. Doufala jsem, že se tím vyhnu viditelným skvrnám od potu, ovšem teď jsem tak akorát magnet na vedro. Občas si přeju žít v chladnější oblasti, třeba severozápadně u Pacifiku, kde to bují zelení, ale pod toulavou, modrou oblohou Texasu jsem vyrůstala a patřím sem. Je to můj domov, přestože už tu nežijí ani mí rodiče. Ti před šesti měsíci odešli do penze a odstěhovali se do Nového Mexika, kde na okraji Santa Fe koupili ranč. Nemůžu se dočkat, až je zase navštívím.

Proplétám se mezi ranními řidiči a jsem si jistá, že když pojedu dost asertivně, stihnu to do práce včas. Přeběhne mi mráz po zádech. Vzpomenu si, co se mi stalo minulý týden v hotelu, v den, kdy se se mnou Jonathan rozešel; cizí muž, bar a zasedačka. Byl to úžasný pocit. Uvolnila jsem se a beze studu a následků jsem si vyžádala přesně to, co jsem chtěla – a dostala to. Vždycky jsem byla typ osobnosti, která dává přednost stabilitě před nejistotou, plánování před spontánností. Dokonce když jsem se s někým vídala na střední, doufala jsem, že to přeroste ve stabilní vztah. Jsem na sebe hrdá, že jsem si při setkání s tím tajemným mužem nastavila hranice a neřekli jsme si ani jména či telefonní čísla.

Jasně, zčásti si přeju, abych ho potkala znovu, a z ještě větší části si přeju, abych zase mohla cítit jeho rty, jazyk a penis. Jenže takhle je to lepší. Takhle mě nemůže zklamat, ale může být šťastnou, sexy vzpomínkou, která pomalu odezní.

Zatočím do garáží luxusní skleněné budovy, která v Austinu před dvaceti lety ještě neexistovala. Svezu se výtahem do třetího patra, kde vystoupím do světa společnosti LoveLife. Budu tady dočasně pracovat jako ředitelka marketingu, protože ta současná odchází na mateřskou.

Když jsem se o tuhle pozici ucházela a provedli mě tu, bylo okamžitě znát, že LoveLife je přesně taková, jak byste od společnosti, která se zabývá zdravím a wellness, čekali – kuchyň zásobená miskami s acai, džusy z mangostany a čepovanou kombuchou; moderní pracovní prostředí s atraktivními mileniály s želvovinovými obroučkami a ve flanelkách; na zdech visí fotografie mužů a žen v jógových pozicích v exotických destinacích.

Procházím povědomou chodbou a všimnu si, že jedny zavřené dveře jsou označeny cedulí „Vedoucí marketingu“, tiše na ně zaklepu právě ve chvíli, kdy čas na mobilu ukáže 8:30.

„Dále!“

Vejdu dovnitř a okamžitě mě ohromí prostornost kanceláře a ranní paprsky, které sem pronikají okny s výhledem na centrum. Žena, jež sedí za stolem, sebou trochu škubne, a když vstane, pod květinovými, bohémskými šaty, které dokonale vystihují zaměření firmy, se jí dme břicho. Tmavé vlasy má upravené do nízkého drdolu a její jasný, přímý pohled prozrazuje vážné vystupování. Má naprosto bezchybnou, hedvábnou pleť a moje profesionální oko zaregistruje jen minimum tónovacího krému a tvářenky. Vypadá, jako kdyby její pokožka zářila sama od sebe.

„Amanda Reyesová. Říkej mi jen Amando,“ představí se, a zatímco mi podává ruku, prohlédne si mě. Potřeseme si.

„Zoe Skyeová,“ odpovím. „Jsem moc ráda, že jsem tady.“

Usměje a pak se obě posadíme. Tohle je moje první setkání s Amandou. Pohovor se mnou vedli vedoucí personálního oddělení a zástupce vedoucí marketingu, takže doufám, že splním její očekávání.

„Vítej, Zoe, jsme šťastní, že tě tu máme. Omlouvám se předem – mateřství mi trochu leze na mozek – ale můžeš mě stručně zasvětit do svých předchozích zkušeností? Jessamyn mi něco málo řekla, když jsme sepisovali tvou smlouvu, ale ráda bych se dozvěděla víc.“

Díky Amandině upřímné vřelosti se dokážu uvolnit. „Ano, jistě. Pocházím z Austinu, studovala jsem na Emersonu, kde jsem získala bakalářský titul v oboru Marketingová komunikace. Pak jsem se přestěhovala zpátky sem, a než jsem spustila svůj vlastní kanál na YouTube – Make-up pro lidi – pracovala jsem v několika kosmetických a lifestylových firmách.“

Amanda se rozzáří. „Ano, jasně! Takhle jsme tě našli. Díky tvému video blogu. Jsem tvoje velká fanynka. Líbí se mi tvůj široký záběr a ty tříkrokové tutoriály. Zrovna teď jsem nalíčená tou univerzální barvou na rty a tváře od značky Artemis.“

„To je ten největší kompliment, který jsem dostala,“ zazubím se. „Ten blog je pro mě samozřejmě úspěch a užiju si s ním hodně zábavy, ale chybí mi práce s lidmi. To je jeden z důvodů, proč jsem tak nadšená, že tady můžu být – a pokud budu moct využít svou vášeň a propagovat produkty, které mě osloví, tím líp.“

„Doufám, že se ti tady bude líbit.“ Amanda pokračuje: „Jak určitě víš, zatímco mě budeš několik příštích měsíců zastupovat, LoveLife se chystá vydat novou aplikaci, kterou vymyslel náš ředitel. Přesněji řečeno, připravujeme aplikaci pro make-up a péči o pleť a ta bude tvým hlavním úkolem. Vymyslíš pro ni marketingovou strategii a samozřejmě za sebou budeš mít tým. LoveLife už sice ovládá oblast výživových doplňků, zdravých jídel a wellness plánů na míru, ale kosmetika a krása jsou pro nás zatím neprobádané území. Ta aplikace je naše největší šance na úspěch, protože pomůže uživatelům vybrat produkty a rovnou je propojí s naší novou řadou výrobků.“

„Už se nemůžu dočkat, až začnu.“

Ještě si chvíli povídáme a poznáváme se. Vyprávím jí o svých předchozích zkušenostech, zatímco Amanda mě informuje o historii společnosti a o vývoji svého těhotenství. Konverzace zničehonic nabere jiný směr. Amanda se podívá ze strany na stranu, pak se ke mně nakloní a začne šeptat.

„Hele, tohle je úžasná práce a já vím, že budeš skvělá – a kdoví, co se z téhle pozice stane, až se vrátím z mateřské – ale zatímco tu budeš, bacha na Velkého šéfa. Snaž se minimalizovat čas, který s ním při práci strávíš.“

Zmateně svraštím obočí. „Velkého šéfa?“

„To je náš výkonný ředitel. Liam Bartock. Sice občas používá slova jako ‚čakra‘ a ‚namasté‘ a poskytuje zaměstnancům zdarma akupunkturu a o pátcích veganské gurmet obědy, ale jinak je stejný jako jakýkoliv jiný šéf – arogantní, egoistický byznysmen. Je bystrý a někde uvnitř snad i velkorysý – ale nakonec vždycky čeká, že dostane to, co chce. A když mu vstoupíš do cesty, roztrhá tě na cucky. Takže buď opatrná.“

Sevře se mi žaludek. „Roztrhá na cucky? Co…“

Amanda se podívá na hodiny na stole, opře se a nasadí zářivý úsměv. „Božínku, už je po deváté! Musíme jít na prezentaci!“

Sice vstává pomalu, ale jakmile je na nohou, je hbitá, jako kdyby měla v podpatcích minitrysky. Vede mě tak rychle, až málem zakopnu o fíkus lyrata na chodbě. Na konci je shromážděno několik opozdilců a snaží se nacpat do místnosti.

Když se nám podaří dostat dovnitř, prohlédnu si řady sedadel a ani se nestačím podívat na pódium, protože jsem překvapená, kolik lidí pro tuhle společnost pracuje. Představovala jsem si ji jako malé uskupení, opravdový startup, ale tady je na sobě namačkáno snad sto lidí. Zachvátí mě úzkost, když si uvědomím, že pracuju pro mnohem větší firmu, než jsem si myslela. Ovšem to rozrušení není nic ve srovnání s tím, co ucítím, když se zaposlouchám do hlasu na pódiu.

„A přesně z těch důvodů jsem rád, že vás můžu informovat o rostoucích investicích společnosti do nových technologií a aplikací, které pomůžou našim klientům dosáhnout lepších lifestylových a wellness cílů. Jak mnoho z vás ví, mým oborem jsou technologie a minulý rok jsem sem nastoupil jako ředitel, abych přispěl svými zkušenostmi. Moderní éra je digitální a jsem tu proto, abych dovedl LoveLife nejen tam, ale i do budoucnosti.“

Stojím v zadním rohu, v místnosti, která není obyčejná zasedačka, ale celý sál osvícený nápisem Exit. Zadrhne se mi dech a srdce mi buší o hrudní koš jako pěst. Ten muž na pódiu, výkonný ředitel LoveLife, Velký šéf – Liam Bartock – zvedne hlavu a poslouchá. Navzdory přeplněnému sálu se naše pohledy setkají. Prohlížím si ty šedé oči, strniště a kštici tmavých vlasů.

Je to on.

Ten muž z hotelu.

Vrátím se myšlenkami do zasedačky v hotelu a rozlije se ve mně teplo a touha. Vzpomínky tak živé, až ucítím vzrušení.

Zavrtím hlavou, abych se vzpamatovala. Najednou ani nevím, jak dlouho jsem byla mimo a připomínala si, jaké to bylo, když mě můj nový šéf šukal zezadu, laskal mě svým horkým jazykem a sténal, když jsem si ho osedlala. Zopakuju si, že jsem profesionál v profesionálním prostředí. Jsem tu, aby mě lidi brali vážně. A to znamená, že bych teď měla dávat pozor.

Podívám se na Liama a naše pohledy se zase setkají. Zarazí se uprostřed věty, odkašle si, jednou, dvakrát, což si vyložím jako překvapení. Když nad sebou znovu získá kontrolu, dovypráví o nové aplikaci. Pak si vyhrne rukávy námořnického saka a rozzářeně se na své zaměstnance usměje. Sice to vypadá autenticky, ale já mám pocit, že se tím snaží zakrýt svou momentální nervozitu.

„A teď se budeme věnovat vašim otázkám. Potřebuje někdo seznámit s detaily?“

Obecenstvo si začne šeptat. Nakonec zvedne ruku mladá žena. Liam na ni ukáže a představí ji ostatním. „Tohle je Willow Rochaová, jedna z našich nejpracovitějších asistentek marketingu. Prosím, Willow.“

Žena přikývne a vstane. Nervózně šmátrá po knoflíčcích na svetru. „No, takže. Když tady mluvíme o rozšíření naší kampaně na nové cílové skupiny, moje otázka zní – nemělo by se to odrazit v novém designu aplikace? Marketing není vždycky o tom, že ‚jedna věc vyhovuje všem‘, a já se chci ujistit, že naše oddělení bude vědět, co má dělat.“

Liam přikývne a pak se otočí na mě a na Amandu. „To zní jako skvělá otázka pro naši vedoucí marketingu. Amando, můžeš nám k tomu něco říct?“

Podle toho, jak se Amanda ošívá, je znát, že se jí chce čurat. Věnuje mi spěšný pohled „promiň, že tě v tom nechávám“ a v tu chvíli už vím, co řekne. „Vzhledem k tomu, že budu několik měsíců mimo kancelář a v mezidobí nastoupí na mé místo nová vedoucí, proč se nezeptáme Zoe?“

Jakmile Amanda domluví, vyběhne z místnosti. Liam se na mě podívá. „Ano, Zoe – nějaké nápady?“

Sevře se mi žaludek a zamotá hlava. Zčásti proto, že se na mě upírá všechna pozornost a taky proto, že jsem lapena Liamovým svůdným pohledem. Kéž bych se mohla vrátit do postele a nikdy z ní nevylézt. Zhluboka se nadechnu a připomenu si, proč mě přijali – díky mým zkušenostem v marketingu a taky díky poselství mého YouTube pořadu, který podporuje inkluzivitu a diverzitu.

„Ano, jistě.“ Vystrčím bradu a podívám se na Liama. „Podle posledních dat o současné cílovce firmy a podle obvyklého chování spotřebitele při výběru lifestylových a wellness produktů by mohl LoveLife značně profitovat, pokud své produkty a služby zacílí na starší ženy a muže, nejen na mileniály.“

Chystám se pokračovat, Liam však zvedne ruku a přeruší mě.

„Jsem si jistý, že na rozšíření naší cílovky se všichni shodneme, ale pojem ‚starší muži a ženy‘ je dost nekonkrétní. Jaká bude funkční definice? Kdokoliv starší než mileniálové? Nějaká specifická generace, poválečná generace? Nějaká konkrétní skupina starších lidí? Lidé v penzi se zrovna nepřerazí, aby si nainstalovali make-up aplikaci. Cením si vašeho vhledu, ale celé to zní trochu nejasně. Dejte nám vědět, až budete mít přesvědčivá data, která váš nápad podpoří.“

Chystám se Liamovi odpovědět, protože mám v hlavě relevantní data, čísla a procenta, ovšem než stihnu promluvit, zhasne, aby poradu ukončil.

Jakmile se lidé začnou valit na chodbu, zuřím – cítím se před svými novými kolegy zahanbeně a taky mě neuvěřitelně štve Liamova arogance. Musel vědět, že mám co říct, a místo toho ze mě před celou firmou udělal nezkušeného nováčka.

Zamířím rovnou na toalety ze strachu, že pokud se neuklidním, Liama doženu a povím mu, co si o něm myslím. Jenže to by mě mohlo stát místo. Racionálně vím, že později už si na tenhle incident ani nevzpomenu, ale jsem z těch všech změn rozrušená. Je toho na mě moc.

Toalety jsou skoro prázdné; jen jedna žena, co si myje ruce. Zalezu do jedné z kabinek a dám si pět minut na uklidněnou, než se vrátím za Amandou do kanceláře. Opřu se o zeď a vytáhnu iPhone. Pak si nasadím sluchátka a rovnou kliknu na YouTube a na svůj pořad. Naštěstí se video nahrálo – aspoň něco se mi povedlo. Těší mě, že tutoriál už má skoro deset tisíc zhlédnutí. Video pustím, abych zkontrolovala, jestli je v pořádku zvuk. Jsem sice docela dobrá videoeditorka, ale svou práci si vždycky kontroluju dvakrát.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Bezchybní.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.