KILEY REIDOVÁ

Takový

prima

věk

Přeložila Tereza Marková Vlášková

BRNO 2021

Such a Fun Age

Copyright © 2019 by Kiley Reid Inc.

All rights reserved

Cover design by Vi-An Nguyen

Translation © Tereza Marková Vlášková, 2021

Czech edition © Host — vydavatelství, s. r. o., 2021 (elektronické vydání)

ISBN 978-80-275-0838-9 (PDF)

ISBN 978-80-275-0839-6 (ePUB)

ISBN 978-80-275-0840-2 (MobiPocket)

Patricie Adeline Olivierové

„Rozhodně čekáme na narozeniny. Čekáme klidně i se zmrzlinou. Dcera si ji musí zasloužit. Včera jsme jí zrovna zmrzlinu slíbili, jenže pak se chovala příšerně. A tak jsem jí řekla: ‚Je mi líto, ale zmrzlina je jenom pro hodný holčičky. A to ty dneska nejsi. Možná zítra.‘“

RACHEL SHERMANOVÁ,

Nejistí v kramflecích: bázně blahobytu

Kapitola první

Když toho večera volala paní Chamberlainová, rozuměla jí Emira jen pár slov: „…vezměte někam Briar…“ a „…zaplatím vám dvojnásobek“.

Emira spolu se svými kamarádkami Zarou, Josefou a Shaunie postávala v bytě, který praskal ve švech, a na protější straně místnosti zrovna kdosi zakřičel: „Tuhle písničku zbožňuju!“ Ze zářijové soboty, na niž připadly Shauniiny šestadvacáté narozeniny, zbývalo něco málo přes hodinu. Emira si zesílila hlasitost na mobilu a poprosila paní Chamberlainovou, ať jí to zopakuje.

„Nemohla byste Briar vzít na chvíli do supermarketu?“ zeptala se paní Chamberlainová. „Omlouvám se, že vás takhle ruším. Vím, že je pozdě.“

Na představě, že by jí snad holčička, kterou hlídala pár odpolední v týdnu (v domě plném drahých dupaček, pestrobarevných dřevěných stohovacích hraček, vlhčených ubrousků a dětských talířků rozdělených do přihrádek), mohla narušit probíhající večer (nesoucí se ve znamení hlasité hudby, upnutých minišatů, rtů zvýrazněných konturkou a červených plastových kelímků), bylo cosi až k nevíře. Jenže paní Chamberlainová právě teď, ve 22.51, opravdu vyčkávala na telefonu, až jí Emira řekne, že přijede. Po dvou silných míchaných drincích jí prolnutí těch dvou světů přišlo téměř k smíchu, ovšem na aktuálním stavu jejího konta v celkové výši sedmdesáti devíti dolarů a šestnácti centů naopak nebylo k smíchu vůbec nic. Večer si vyžádal předkrm za dvacet dolarů, několik panáků na přípitek a pár společných dárků pro oslavenkyni — nějaká ta hotovost by se Emiře Tuckerové šikla.

„Počkejte,“ zarazila se. Odložila si drink na nízký konferenční stolek a zacpala si druhé ucho prostředníčkem. „To mám jako jít s Briar do supermarketu právě teď?“

Shaunie, která stála z druhé strany stolku, si opřela Josefě hlavu o rameno a opilecky zamumlala: „To už jsem jako stará? Je člověk v šestadvaceti starej?“ Josefa ji odstrčila a osopila se na ni: „Nezačínej s tím, Shaunie.“ Zara stojící hned vedle Emiry si upravila zkroucené ramínko od podprsenky. Vrhla po Emiře znechucený pohled a ona jí ze rtů vyčetla otázku: Fúj, to jako mluvíš se šéfovou?

„Peter omylem… Měli jsme tu takovou nehodu s rozbitým oknem a… Prostě odsud potřebuju Briar dostat.“ Paní Chamberlainová mluvila klidně a kladla zvláštní důraz na výslovnost, jako by zrovna dávala pokyny rodičce — Ták, maminko, teď zatlačte. „Omlouvám se, že volám tak pozdě,“ dodala. „Nechci, aby tu viděla policii.“

„Ježiš. Aha. Tak jo, akorát je tu jedna věc.“ Emira si sedla na kraj gauče. Na druhém konci právě začaly tančit dvě holky. Dveře po Emiřině levici se otevřely a do bytu vpadli čtyři kluci s pokřikem: „Juhuhúúú!“

„Proboha,“ odfrkla si Zara. „Takovejch černejch trapáků.“

„Momentálně nevypadám zrovna profesionálně,“ varovala Emira svoji zaměstnavatelku. „Zastihla jste mě na narozeninový oslavě jedný kamarádky.“

„Ale ne. To mě moc mrzí. Měla byste zůstat —“

„Ne, tak jsem to nemyslela,“ přerušila ji Emira hlasitě. „Klidně přijedu. Jenom byste měla vědět, že mám podpatky a taky… no vypila jsem skleničku nebo dvě. Nevadí?“

Ze sluchátka se ozvalo kvílení pětiměsíční Catherine, nejmladšího člena rodiny Chamberlainových. Paní Chamberlainová zahlásila: „Můžeš ji prosím pochovat, Petere?“ a pak svoji au-pair ujistila: „Je mi fuk, co máte na sobě, Emiro. Zaplatím vám taxíka z oslavy a potom od nás domů.“

Emira schovala mobil do kapsičky v kabelce s dlouhým popruhem a ubezpečila se, že jí nic nechybí. Vstala, oznámila kamarádkám, že bude muset běžet, a Josefa se do ní obula: „To jako zdrháš hlídat děti? Děláš si prdel?“

„Hele, holky… Mě nikdo hlídat nemusí,“ informovala je Shaunie. Měla pořádně otevřené jenom jedno oko, druhé se ho zoufale pokoušelo napodobit.

Josefa ale s výslechem ještě neskončila. „Co za mámu potřebuje pohlídat prcka takhle v noci?“

Emiře se nechtělo nic vysvětlovat. „Potřebuju prachy,“ řekla. „Ale třeba to bude rychlovka a ještě se vrátím,“ slíbila, i když předem věděla, že to není moc pravděpodobné.

Zara do ní šťouchla a prohlásila: „Padám s tebou.“

Díkybohu, prolétlo Emiře hlavou. Nahlas však odpověděla jenom: „Jo, proč ne.“

Obě do sebe vyklopily zbylý obsah svých kelímků a Josefa si založila ruce na prsou. „Nemůžu uvěřit, že to balíte takhle brzy, Shaunie přece slaví narozky!“

Emira sotva postřehnutelně pokrčila rameny. „Já ti mám pocit, že Shaunie už ty svoje narozky taky balí,“ podotkla — Shaunie se svezla na všechny čtyři, lehla si na zem a oznámila, že si na chvilku zdřímne. Emira se Zarou vyrazily ke dveřím. Zatímco čekaly v tlumeném světle pouličních lamp na ubera, Emira si v duchu spočítala, na kolik se může těšit. Šestnáct krát dva… plus peníze na taxík… To si sakra dám líbit!

Když řidič zastavil před domem Chamberlainových, ještě pořád se zevnitř ozýval Catherinin pláč. Cestou ke dveřím si Emira všimla, že v okně vstupní haly v přízemí zeje malá zubatá díra a stéká z ní něco slizovitého a průsvitného. Nad schody zrovna paní Chamberlainová stahovala Briar lesklé blond vlasy do culíku. Poděkovala Emiře, stejnými slovy jako pokaždé pozdravila Zaru („Dobrý den, Zaro, ráda vás zase vidím“) a potom se otočila k Briar: „Půjdeš ven s velkýma holkama!“

Briar se chytila Emiry za ruku. „Už šem byla v poštýlce,“ řekla, „a teď zaš nejšem.“ Seběhly ze schodů a Briar po cestě do supermarketu vzdáleného tři krátké bloky několikrát pochválila Zaře boty — byl to průhledný, ale k její smůle neúspěšný pokus, jak ji přimět, aby si je směla vyzkoušet.

Pult, u kterého se prodávaly masové vývary, lanýžové máslo, smoothie a pytlíky s několika druhy oříšků, už byl zhasnutý. Liduprázdný obchod ozařovalo ostré světlo a otevřená byla pouze pokladna do deseti položek. Když minuly regály se sušeným ovocem, Zara se na podpatcích sehnula, přidržela si šaty a vzala do ruky krabici rozinek v jogurtu. „Ech? Osm babek?!“ Rychle ji vrátila do police a narovnala se. „No to mě… Tohle je supermarket pro pracháče!“

No jo, odpověděla jí Emira bezhlesně s batoletem v náručí, tohle je dítě pracháčů.

„Já cííí.“ Briar se oběma rukama natáhla po měděných kruzích, které se Zaře houpaly v uších.

Emira s ní udělala krok dopředu. „Jak se říká?“

„Ploším, já cííí, Milo, plošííím.“

Zara překvapeně pootevřela ústa. „Jak může pořád takhle nakřáple roztomile žvatlat?“

„Copánky pryč!“ poručila jí Emira. „Ať tě za ně nezačne škubat.“

Zara si hodila dlouhé copánky přes rameno, včetně těch dvanácti odbarvených na platinovou blond, a přidržela si náušnici, aby k ní Briar mohla. „O víkendu mi jedna známá mojí sestřenice udělá twisty. Ale zdravíčko, slečno Briar, klidně si sáhněte.“ Zavibroval jí telefon. Vytáhla ho z kabelky, začala někomu odepisovat a hlavu u toho nakláněla na stranu, jak ji Briar maličko tahala za náušnici.

„Ještě tam jsou?“ zeptala se Emira.

„Ha!“ Zara zaklonila hlavu. „Shaunie se zrovna poblila do květináče a Josefa je nasraná. Na jak dlouho to tu máš?“

„To netuším.“ Emira postavila Briar na zem. „Ale tady ta prdelína si vydrží prohlížet oříšky celý hodiny, takže těžko říct.“

„Mira bude mít prachy, Mira bude mít prachy…“ Zara odtancovala k mrazákům. Emira s Briar se vydaly za ní a ona se opřela dlaněmi o kolena, rozpohybovala zadek a v prosklených dvířkách mrazáku, na nichž se zrcadlila pastelová loga zmrzlin, sledovala matný odraz svých stehen. Znovu jí zavibroval mobil. „Ježišikriste, já tomu klukovi u Shaunie dala svoje číslo?“ vykulila oči na telefon. „Ten po mně teda jede, až je to trapný.“

„Ty tančuješ.“ Briar ukázala na Zaru. Přiložila si dva prstíky ke rtům a dodala: „Ty… ty tančuješ a bež mužiky.“

„Chceš muziku?“ Zara přejela palcem po displeji. „Něco ti pustím, ale musíš tancovat se mnou.“

„Nic sprostýho, prosím tě,“ ozvala se Emira. „Kdyby to doma zopakovala, tak mě vyrazí.“

Zara mávla třemi prsty. „Neboj, vím, co dělám.“

O pár vteřin později se mobil rozburácel. Zara sebou trhla, vyjekla „jejda“ a ztlumila ho. Uličkou se rozezněl syntezátor, a když se ozval hlas Whitney Houston, začala Zara kroužit boky. Briar poskakovala s buclatýma bílýma ručičkama založenýma na prsou a Emira se opírala o jeden z mrazáků plný mražených snídaňových klobás a vaflí v lesklých voskovaných krabicích.

Briar Chamberlainová byla malá chytrolínka. Balonky ji nikdy moc nebraly a při pohledu na klauny, kterak sebou švihají o zem a podpalují si prsty, projevovala spíš obavy než nadšení. Narozeninové oslavy a hodiny baletu v ní vyvolávaly pocity bolestného sebeuvědomění — kdykoliv hrála hudba nebo kouzelník sháněl upištěného dobrovolníka z publika, Briar vyhledávala Emiru vyděšenýma modrýma očima, v nichž se zračila otázka: Fakt musím? Fakt je to nutný? Když se tedy Briar nenuceně připojila k Zaře a začala se pohupovat do rytmu toho osmdesátkového hitu, Emira se jako už tolikrát postavila tak, aby u ní její svěřenkyně snadno našla útočiště. Chtěla, aby Briar věděla, že může přestat, jakmile toho bude mít dost, ačkoliv v danou chvíli se Emiřino srdce tetelilo blahem. Právě totiž vydělávala dvaatřicet dolarů za hodinu tím, že tancovala v supermarketu se svou nejlepší kamarádkou a svým nejoblíbenějším prtětem.

Zara se tvářila neméně překvapeně. „Úúú!“ zareagovala, když se Briar ještě víc rozdováděla. „No teda, holka, ty válíš.“

Briar se otočila na Emiru a zahlásila: „A teď ty, Milo.“

Emira se zapojila přesně ve chvíli, kdy Zara spustila spolu s Whitney refrén o tom, že by to chtěla s někým pořádně rozpálit. Točila Briar dokola a v protipohybu kývala ze strany na stranu horní polovinou těla, když vtom si všimla, že se k nim uličkou kdosi blíží. Při důkladnějším pohledu ke své úlevě zjistila, že se jedná o paní ve středním věku, s krátkými šedými vlasy, ve sportovních legínách a v tričku s nápisem Dýňobraní u sv. Pavla — běh na 5 km. Vypadala jako někdo, kdo se v životě něco natancoval přinejmenším s jedním dítětem, a tak Emira neustávala v pohybu. Žena si vložila do košíku kelímek zmrzliny a zazubila se na tančící trojici. Briar zavýskla: „Tančuješ jako mamka!“

Písnička naposledy zmodulovala do jiné tóniny a v uličce se objevil vozík. Tlačil ho vysoký muž v tričku z Pensylvánské univerzity a s rozkošným ospalým pohledem, ale Emira už byla natolik rozjetá, že nemohla jen tak přestat tančit, aby to nevypadalo, že se jí z něj rozklepala kolena. Když předváděla hip hopový taneční krok Dougie, koutkem oka zahlédla v blížícím se vozíku trs banánů. Když si začala smetávat z ramen pomyslný prach, on si dával do vozíku směs mražené zeleniny. A když Zara navedla Briar, ať se ukloní, muž naznačil čtyři tlesknutí a zmizel do jiné uličky. Emira si srovnala sukni v pase.

„Teda tys mi dala zabrat.“ Zara se sklonila k Briar. „Plácneme si? Super! A já to balím.“

„Mizíš odsud?“ zeptala se Emira.

Zara už zase zběsile ťukala do mobilu. „Možná si dneska někdo užije.“

Emira si přehodila dlouhé černé lokny přes jedno rameno. „Jak myslíš, hele, ale ten týpek už nemůže bejt víc bílej.“

Zara do ní šťouchla. „Je rok 2015, Emiro! Na tohle už nehrajem!“

„Hm.“

„Ale díky za tágo. Čau, kotě.“

Zara podrbala Briar ve vlasech a otočila se k odchodu. Se vzdalujícím se klapotem jejích podpatků působil supermarket najednou hrozně bělošsky a mrtvě.

Briar došlo, že Zara jde pryč, až když jí zmizela z dohledu. „Tvoje kamaládka,“ řekla a ukázala do prázdné uličky. Osamělé horní řezáky se jí zabořily do spodního rtu.

„Už musí jít do postýlky,“ vysvětlila jí Emira. „Chceš se jít kouknout na ořechy?“

„Já mám taky být v poštýlce.“ Briar chytla Emiru za ruku a začala poskakovat po lesklých dlaždicích. „My dneška budeme pinkat tady?“

„Nééé,“ ujistila ji Emira. „Akorát se tu ještě chvíli budeme procházet.“

„Já či… či jít vonět čaj.“

Protože Briar potřebovala vždycky vědět, co přesně se bude dít dál, chtěla jí Emira s důrazem na jednotlivá slova vysvětlit, že se nejdřív zajdou podívat na oříšky a potom si půjdou přivonět k čajům. Ovšem sotva začala, kdosi jí skočil do řeči: „Promiňte, madam.“ Ozvaly se něčí kroky, a když se Emira otočila, blyštil se jí před očima zlatý odznak ochranky. Pod horním okrajem stálo napsáno „Ostraha“ a nad dolním „Filadelfie“.

Briar na sekuriťáka ukázala. „To není pošťák!“ prohlásila.

Emira polkla a automaticky ho pozdravila: „Eh, dobrý den.“ Stál před ní s palci zaháknutými do poutek na pásek a pozdrav jí neopětoval.

Emira si přejela rukou po vlasech a zeptala se: „Vy bude zavírat?“ Věděla, že supermarket má mít otevřeno ještě tři čtvrtě hodiny — o víkendech si z dobře zásobených a naklizených regálů mohli zákazníci vybírat až do půlnoci —, ale chtěla ostraze předvést, že se umí vyjadřovat i „po jejich“. Zpoza sekuriťákových tmavých kotlet na ni z druhého konce uličky upíral pohled někdo další. Byla to ta šedovlasá, od pohledu sportovně založená paní, která předtím vypadala tak okouzlená Briařiným tancováním, teď si však založila ruce na prsou. Nákupní košík si odložila na zem.

„Madam,“ zopakoval sekuriťák. Emira se zadívala na jeho velká ústa a malá očička. Vypadal jako táta od velké rodiny, která tráví svátky od rána do večera pohromadě — zkrátka jako někdo, kdo cizí ženy oslovuje „madam“ pouze naprosto cíleně. „Na takhle malou holčičku už je dost pozdě,“ řekl. „Je vaše?“

„To ne,“ zasmála se Emira. „Já ji jenom hlídám.“

„Aha, jenže…“ odpověděl, „vy zrovna, při vší úctě, nevypadáte, že byste dneska měla hlídat děti.“

Emira rozevřela rty, jako by právě spolkla něco horkého. Zahlédla svůj pokřivený odraz ve dveřích jednoho z mrazáků, od hlavy k patě. Z obličeje toho moc neviděla — skoro v odrazu nerozeznávala ani své plné hnědé rty, ani drobný nos, ani vysoké čelo zakryté černou ofinou. Černá sukně, přiléhavé tričko s výstřihem do véčka a tekuté oční linky odmítaly v tlustém skle ukázat svoji pravou podobu. Viděla pouze obrysy kohosi hodně tmavého a štíhlého, tyčícího se nad blonďatým culíčkem patřícím malé Briar.

„Mmm,“ vydechla. „Hlídám ji pravidelně a dneska mi její máma zavolala, protože —“

„Dobrý den, promiňte, ale… Dobrý den.“ Šedovlasá paní se k nim blížila uličkou a sešlapané tenisky jí u toho vrzaly na dlaždicích. Položila si ruku na srdce. „Jsem máma. A slyšela jsem tady tu holčičku říkat, že ona tady s maminkou není, což mě trochu vyděsilo, protože už je hrozně pozdě.“

Emira se na ni zadívala a vydala cosi jako uchechtnutí. Připadalo jí to poněkud dětinské, ale nedokázala v hlavě zaplašit myšlenku: Vážně jste na mě právě žalovala?

„Kam…“ ozvala se Briar a ukázala mezi regály, „…kam vedou ty dveže?“

„Vteřinku, zlatíčko. Tak jo…“ spustila Emira. „Jsem její au-pair a její máma mě poprosila, abych ji vzala ven, protože se doma něco stalo a ona ji potřebovala na chvíli dostat pryč. Bydlí tři bloky odsud.“ Cítila, jak se jí zatínají svaly na krku. „Přišly jsme se sem kouknout na oříšky. Ne že bychom je osahávaly nebo tak. Akorát prostě… akorát teď prostě máme oříškový období, takže… asi tak.“

Sekuriťákovi se na moment rozšířily nozdry. Zamyšleně přikývl, jako by se ho někdo na něco ptal, a pak řekl: „Nepožila jste náhodou nějaký alkohol, madam?“ Emira zavřela ústa a o krok ustoupila. Šedovlasá paní po jeho boku zamrkala a ulevila si: „No nazdar.“

Emira teď měla výhled na oddělení s masem. Stál u něj chlápek v tričku z Pensylvánské univerzity a zcela nehybně poslouchal jejich rozhovor. Tohle byla po těch nepřímých obviněních, jež zatím padla, poslední kapka — najednou si Emira připadala naprosto ponížená, jako by jí právě někdo hlasitě oznámil, že její jméno není na seznamu hostů. „A víte co, nebudeme z toho dělat drama,“ prohlásila. „My už půjdeme.“

„Počkat, počkat.“ Sekuriťák pozvedl ruku. „Nemůžu vás nechat odejít, když jde o dítě.“

„Ale to dítě mám teď na starost já.“ Emira se znovu zasmála. „Hlídám ji. Technicky vzato jsem její chůva…“ To byla lež, ale Emira tím chtěla dát najevo, že se svou zaměstnavatelkou podepsala smlouvu, podle níž je oprávněná mít dotyčné dítě u sebe.

„Ahoj, zlatíčko.“ Šedovlasá paní se předklonila a zapřela se dlaněmi o kolena. „Víš, kde máš maminku?“

„Její máma je doma!“ Emira si dvakrát poťukala prstem na klíční kost. „A můžete se ptát rovnou mě!“

„Takže vy mi chcete tvrdit,“ vložil se do toho sekuriťák, „že si vás nějaká cizí paní, co bydlí tři bloky odsud, namátkou vybrala, abyste jí takhle pozdě večer pohlídala dceru?“

„Ježiš, to fakt ne. To jsem neřekla. Jsem její chůva!“

„Před chvílí tu byla ještě jedna holka,“ oznámila starší žena sekuriťákovi. „Myslím, že zrovna odešla.“ Emiře se stáhl obličej do nevěřícného úžasu. Zdálo se jí, že právě přestala existovat. Nejradši by zvedla ruku a zamávala, jako by hledala v davu lidí kamarádku a navigovala ji po telefonu: Tak už mě vidíš? Mávám. Paní zavrtěla hlavou. „Předváděly tady… já vám ani nevím, jak to nazvat… takové natřásání zadku nebo co to bylo. A mě vám z toho přepadl takový divný pocit.“

„Ehm. To myslíte vážně?“ vyjekla Emira. Briar jí z boku zabořila obličej do stehna a kýchla.

Chlápek v univerzitním tričku popošel blíž, teď už na něj bylo dobře vidět. Držel si mobil na úrovni hrudníku a natáčel si je.

„Žišikriste!“ Emira si zakryla obličej oprýskanými, načerno nalakovanými nehty, jako by se omylem ocitla na hromadné fotografii. „Můžete toho nechat?“

„Podle mě se vám to ještě bude hodit,“ ohradil se. „Nemám zavolat policii?“

Emira svěsila ruku a zeptala se: „Jako proč?“

„Ahoj, princezno.“ Sekuriťák si klekl na jedno koleno a nasadil nacvičený vemlouvavý tón. „Kdopak je tahle paní?“

„Zlatíčko?“ přidala se tichým hlasem ta ženská. „Je to tvoje kamarádka?“

Emira cítila nutkání sklonit se a Briar obejmout — třeba by jim pak řekla, jak se „tahle paní“ jmenuje, kdyby jí viděla do obličeje —, ale taky si byla vědoma toho, že má nebezpečně krátkou sukni a že na ni míří kamera. Její osud jako by se najednou ocitl v rukách batolete, které věří, že brokolice je mrňavý stromeček a že pod dekou vás nikdo nenajde. Emira zatajila dech a Briar si strčila prstíky do pusy. „Míl,“ pronesla a Emiře blesklo hlavou: Díkybohu!

Jenže sekuriťák opáčil: „Nemyslíme tebe, broučku. Ale tady tvoji kamarádku. Jak ta se jmenuje?“

„Míl!“ zaječela Briar.

„Vždyť vám to říká,“ vysvětlila mu Emira. „Jmenuju se Emira.“

„Mohla byste mi to vyhláskovat?“ zeptal se sekuriťák.

„Hej, hej, hej!“ Chlápek s mobilem se snažil přitáhnout Emiřinu pozornost. „Občanku jim ukazovat nemusíte, ani když na tom budou trvat. Na to máme v Pensylvánii zákon.“

„Hele, já znám svoje práva,“ usadila ho Emira.

„Pane?“ Sekuriťák se zvedl a otočil se na něj. „Vy nemáte právo vměšovat se do vyšetřování zločinu.“

„Tak to prr, jakýho zločinu?!“ Emira měla pocit, že se pod ní rozevřela země. V uších a za očima jí vřela a bublala snad veškerá krev, co jí kolovala v žilách. Sklonila se, vzala Briar do náruče, rozkročila se, aby neztratila rovnováhu, a přehodila si vlasy na záda. „O jakým zločinu to tady mluvíte? Já tady pracuju! Právě teď si vydělávám, a vsadila bych se, že víc než vy. Přišly jsme se sem podívat na oříšky. Jsme zatčený, nebo můžeme jít?“ V průběhu svého proslovu zakryla holčičce uši dlaní. Briar jí zajela ručkou do výstřihu.

Prsty staré bonzačky znovu vylétly k ústům. Tentokrát to žena doprovodila slovy: „Panenko skákavá.“

„Tak pozor, madam.“ Sekuriťák se rozkročil, aby s Emirou srovnal postoj. „Jste zadržená a vyslýchaná, protože se jedná o dítě v ohrožení. Buďte tak laskavá a postavte to dítě na zem —“

„Fajn, tak víte co?“ Emira vylovila mobil z minikabelky a uvědomila si, že se jí třese levá noha. „Zavolám jejímu tátovi, ať sem přijde. Je to starej běloch, takže se snad všem uleví.“

„Uklidněte se, madam.“ Sekuriťák pozvedl dlaně na znamení smíru a zase se zadíval na Briar. „Kolikpak ti je, beruško?“

Emira začala vyťukávat do telefonu jméno „Peter Chamberlain“, a když se před ní po čtyřech písmenech modře rozsvítilo jeho číslo, vytočila ho. Cítila, jak jí pod Briařinou ručkou buší srdce.

„No kolik ti je, sluníčko?“ přidala se ta baba. „Dva roky? Tři?“ S pohledem upřeným na sekuriťáka pak usoudila: „Vypadá spíš na dva.“

„Ježiš, jsou jí skoro tři,“ zamumlala Emira.

„Madam!“ Sekuriťák na ni varovně ukázal prstem. „Já se ptám té holčičky!“

„No jistě, samozřejmě. Protože ta vám to rozhodně poví. Koukni na mě, Bri.“ Přinutila se zatvářit vesele a dvakrát si Briar nadhodila na ruce. „Kolik ti je?“

„Jedna dva či štyži pět!“

„A kolik je mně?“

„Všechno nejlepčí!“

Emira se zadívala na sekuriťáka a prohodila: „Spokojenej?“ Vyzváněcí tón v telefonu utichl. „Pane Chamberlaine?“ Ve sluchátku něco cvaklo, ale nikdo se neozýval. „Haló, tady Emira. Slyšíme se?“

„Rád bych si s otcem promluvil sám.“ Sekuriťák sáhl po Emiřině mobilu.

„Co to do prdele děláte? Nehrabejte na mě!“ Emira se od něj odvrátila. Briar při tom nečekaném pohybu zalapala po dechu. K hrudníčku si jako růženec tiskla Emiřiny černé umělé vlasy.

„To bych vám fakt nedoporučoval,“ ozval se varovně chlápek v univerzitním tričku. „Neklade odpor. Volá tátovi tý holky.“

„Madam, žádám vás po dobrým, abyste mi předala ten mobil!“

„Ale no tak, nemůžete jí přece brát telefon.“

Sekuriťák se na přihlížejícího muže otočil s pozvednutou dlaní a zakřičel: „Odstupte si, pane!“

Emira s telefonem přitisknutým k uchu a s Briařinýma ručkama ve vlasech zaječela: „Hlavně si odstupte vy a přestaňte si tady laskavě hrát na poldu!“ V tu chvíli se sekuriťákovi změnil výraz v obličeji. V očích mu teď četla: Tak takhle to je. Teď už je mi jasný, co jseš zač, a když zahlásil do vysílačky, že potřebuje posily, zatajila Emira dech.

Ze sluchátka se ozývalo volání pana Chamberlaina. „Emiro?“ A po chvíli ještě: „Haló?“

„Pane Chamberlaine? Mohl byste prosím přijít do supermarketu?“ A s posledními zbytečky sebeovládání, které si navzdory vnitřní panice zachovávala od začátku celé scény, dodala: „Oni si totiž myslí, že jsem Briar ukradla. Tak kdybyste si prosím pospíšil.“ Její šéf vykoktal cosi, co mohlo být buď „Cože?“, nebo „Bože!“, a pak přislíbil: „Hned jsem tam!“

Emira by nevěřila tomu, že v porovnání s tichem, jež se vzápětí rozhostilo, jí bude předchozí vyhrocená situace připadat jako procházka růžovou zahradou. Všech pět jich čekalo, kdo vyhraje, a z jejich výrazu čišela spíš podrážděnost než pocit zadostiučinění. Emira byla odhodlaná nezvednout oči od podlahy. Briar ji poplácala po vlasech na ramenou. „Takový vlášky má můj koník!“ prohlásila. Emira si ji nadhodila na ruce a odpověděla: „Hmm. Byly drahý, tak opatrně, prosím tě.“ Po nekonečné době k ní dolehl zvuk otevírání automatických posuvných dveří. Uličkou s cereáliemi k nim rychlými kroky mířil pan Chamberlain. Briar na něj ukázala a oznámila všem: „To je táta!“

Vypadalo to, že snad celou cestu běžel, na nose se mu leskly drobné krůpěje potu. Položil Emiře ruku na rameno a zeptal se: „Co se to tu děje?“

Emira mu místo odpovědi podala jeho dcerku. Šedovlasá žena o krok ustoupila. „No tak jo. Už nebudu zdržovat.“ Sekuriťák začal vysvětlovat, k čemu došlo, a omlouvat se. Ve chvíli, kdy dorazila přivolaná posila, si sundal čepici.

Emira ani nepočkala, než její zaměstnavatel dokončí přednášku o tom, jak často do obchodu chodí, že přece nemůžou nikoho bez pádného důvodu zadržovat a že jim nepřísluší jakkoliv soudit jeho rodičovská rozhodnutí. Rovnou špitla: „Na shledanou zítra.“

„Emiro,“ zastavil ji. „Počkejte. Musím vám zaplatit.“

Nesouhlasně zamávala oběma rukama. „Výplatu dostávám v pátek. Uvidíme se na tvojí narozeninový oslavě, Bri.“ Ale holčička už pomalu usínala tátovi na rameni.

U východu Emira zahnula na opačnou stranu, než stál dům Chamberlainových, a co nejrychleji zaběhla za roh. Zastavila se u zavřeného pekařství, jehož zamřížovaná výloha lákala na cupcaky, roztřesenýma rukama vytáhla mobil a předstírala, že někomu píše. Nádech nosem, výdech pusou; rolovat seznamem o stovkách písniček. Zavrtěla boky a stáhla si sukni o něco níž.

„Hej, hej, hej!“ Zpoza rohu se vynořil chlápek z Pensylvánské. Zamířil přímo k ní a zeptal se: „Jste v pořádku?“

Emira zkroušeně pokrčila rameny — sama nevím. Ruku s mobilem svěsila před břicho a kousla se do tváře.

„To teda byla pakárna, to vám povím,“ pokračoval chlápek. „Mám to celý natočený. Na vašem místě bych nahrávku poslal někam do televize, a pak byste mohla —“

„Uf. Jo… ne,“ skočila mu Emira do řeči. Odhrnula si vlasy z obličeje. „To ani omylem, ale… ale stejně děkuju.“

Chlapík se odmlčel a přejel si jazykem přes horní zuby. „Hele, ten sekuriťák se choval jako debil. Vy jako nechcete, aby ho za to vyrazili?“

„A co z toho?“ zasmála se Emira. Přenesla váhu na druhou nohu a schovala mobil do kabelky. „Nechá se zaměstnat v jiným supermarketu na stejný mizerně placený pozici pro hovada? Ale jděte. Fakt netoužím, aby si lidi hledali na internetu moje jméno a vybíhaly na ně videa, jak se s cizím děckem v náručí vztekám v nějakým pitomým obchodě v zazobaný čtvrti.“

Chlápek vydechl a zvedl ruku na znamení, že to vzdává. Druhou si přidržoval u boku papírový sáček s logem supermarketu. „Jenom mě napadlo…“ Založil si volnou ruku v bok. „S největší pravděpodobností byste z toho vytřískala nejmíň nákupy na rok zdarma.“

„No jasně. A mohla bych si udělat zásoby kombuchy a podobnejch hovadin.“

Se smíchem ustoupil: „Teď jste mě dostala.“

„Půjčte mi na chvilku mobil.“ Emira k němu natáhla ruku dlaní vzhůru a zatřepotala prsteníčkem a prostředníčkem. „Chci, abyste to video smazal.“

„Víte to určitě?“ zeptal se opatrnicky. „Myslím to vážně. Byl by z toho slušnej článek do rubriky názorů.“

„Mě na psaní neužije,“ opáčila Emira. „A na internet si dávám fakt bacha, takže sem s ním.“

„No a co to udělat takhle?“ Vytasil se s mobilem. „Nic mi do toho není, klidně to smažu. Ale nejdřív bych vám to poslal na e-mail, kdybyste si to třeba rozmyslela.“

„To se nestane —“

„Čistě pro případ… A je to. Jenom tam dopište svoji adresu.“

Emira usoudila, že bude jednodušší mu vyhovět než ho dál přesvědčovat, a tak si jednou rukou přidržela kabelku a druhou do jeho mobilu začala vyťukávat svůj e-mail. Pak si ale všimla, z jaké adresy jí video má vlastně přijít — KelleyTCopeland@gmail.com —, a zarazila se. „No počkat, a kdo je sakra Kelley?“

Chlapík zamrkal. „To jsem já.“

„Aha.“ Dopsala svoji adresu, podívala se na něj a dodala: „To jako fakt?“

„Ha, ha.“ Vzal si od ní mobil. „Střední už mám za sebou, takže se do mě trefujte, jak je libo.“

Emira se usmála. „Tak to už chápu, proč chodíte nakupovat sem.“

„Tss, moc často sem nechodím.“ Zasmál se. „A šetřete mě trošku. Právě jsem si koupil dva druhy kombuchy.“

„Heh,“ odtušila Emira. „Už jste to video smazal?“

„Jo, je pryč.“ Otočil na ni displej a palcem po něm přejel směrem vzhůru. Poslední fotka zachycovala nějakého neznámého chlapa s lepicím papírkem na čele. Nápis nebyl k přečtení.

„Fajn.“ Emira si z úst odlepila pramen vlasů, který se jí přichytil k lesku na rty. Se smutným rezignovaným výrazem se na svého zastánce zazubila a řekla: „Fajn. Tak se mějte.“

„No jo, no, tak dobrou a opatrujte se.“ Takhle úsečné rozloučení očividně nečekal, ale Emiře to bylo fuk. Vydala se na metro a za chůze poslala zprávu Zaře: Přijeď ke mně, až skončíte.

Mohla si vzít taxíka, paní Chamberlainová jí ho stoprocentně proplatí, ale Emira jím ze zásady nejezdila. Radši si tu dvacetidolarovku schová, až ji dostane, a domů do Kensingtonu se vrátí vlakem. Zara zazvonila těsně po jedné.

„To mi hlava nebere.“ Zara seděla na záchodě. Emira se odlíčila a zadívala se do kamarádčiných očí v odrazu v zrcadle. „No fakt, hele…“ Zara nechápavě pozvedla dlaně k obličeji. „Odkdy se Running Manovi říká natřásání zadku?“

„Co já vím.“ Emira si za řeči otírala žínkou rtěnku. „A navíc jsme to teda probírali,“ podotkla s omluvným mrknutím. „A všichni se shodli, že tancuju líp než ty.“

Zara obrátila oči v sloup.

„Ne že by to byla soutěž,“ přisadila si ještě Emira. „Ale tak jako tak jsem vyhrála.“

„Holka, holka,“ povzdechla si Zara. „Mohlo to skončit fakt špatně.“

Emira se zasmála a řekla: „Nic se nestalo, Zari,“ jenže pak si zakryla ústa hřbetem ruky a tiše se rozeštkala.

Kapitola druhá

Alix Chamberlainová rozeslala mezi roky 2001 a 2004 přes stovku dopisů a obdržela zdarma produkty v hodnotě více než devět set dolarů. Dostala mimo jiné zrnkovou kávu, čokoládové tyčinky, vzorky líčidel, vonné svíčky, lepicí hmotu, aby si mohla vyzdobit pokoj na koleji plakáty, předplatná časopisů, opalovací krémy a pleťové masky — a o všechno se podělila se svými spolubydlícími a děvčaty ze stejného patra. Ve druhém a třetím ročníku na Newyorské univerzitě, kde si jako hlavní obor zvolila marketing a jako vedlejší finance, psala produktové recenze do studentských novin. Ve čtvrtém, posledním ročníku spolupráci s novinami ukončila a našla si stáž v módní rubrice jednoho nízkonákladového časopisu; dopisy však rozesílala nadále. Svým líbivým písmem na ozdobném dopisním papíře s vysokou gramáží zdvořile prosila o to, čeho se jí zrovna zachtělo, a postupem času dosáhla téměř stoprocentní úspěšnosti.

V průběhu dalších čtyř let se mezi jejími adresáty ocitla firma Ray-Ban, moderátor a komik Conan O’Brien, nakladatelství Scholastic, výrobce kávovarů Keurig, značka sportovního oblečení Lululemon, hotelový řetězec W Hotel, výrobce neperlivé vody Smartwater a stovky dalších. Své prosby Alix z valné většiny doprovázela chválou a uznalým nadšením, často ale přidala i taktně zaobalenou stížnost a doporučení, jak se zlepšit. Uměla pořizovat fotografie zaslaných produktů v profesionální kvalitě a spolu s dopisy, díky nimž se k těmto dárkům dostala, je pak zveřejňovala na svém blogu. Původně se do projektu pustila z náhlého popudu, ale brzy si získala pěkný kroužek virtuálních sledujících. A zhruba tehdy se seznámila s Peterem Chamberlainem.

Peter a tenkrát pětadvacetiletá Alix se potkali v baru, a kdyby měla být Alix upřímná, musela by přiznat, že dokud Peter na konci jejich rozhovoru nevstal, myslela si, že je mnohem vyšší. Kromě stejné výšky však byli i stejného založení. Ve všech ohledech okouzlující Peter uměl chodit ve zvycích vyšší společnosti, aniž se předváděl — například pil vodu s mátou a diskrétně dával spropitné ve výši třiceti procent. Na první dobrou Alix učaroval především tím, že její volnočasový projekt bral jako skutečnou práci. Ona sama se o svých dopisech vyjadřovala s despektem: „Já… no, píšu dopisy a recenze a mám takovej blog… Ale je to prkotina, nic velkýho.“ A on jí poručil, ať to zkusí říct znovu a tentokrát mu ukáže, že má na co být hrdá. Peter vyrostl v New Yorku a původně se živil jako novinář, ale časem přesedlal na televizního hlasatele. Byl o osm let starší než Alix, neviděl nic divného na tom, že nosí před kamerou make-up, a neochvějně věřil, že člověk si musí vybudovat svoji značku. Když o tři roky později slavili svatbu, veškerou výzdobu, nevěstiny střevíčky a bílé víno dostali zdarma díky Alixině vemlouvačnému písemnému umění a příslibům pochvalného hodnocení. S nadšenými recenzemi jí pak na líbánkách na Santorini pomáhal Peter.

Alix pracovala na referátu přijímacího řízení na Hunterově fakultě, ale jednoho dne ji kamarádka, učitelka anglické literatury na Kolumbijském gymnáziu, poprosila, jestli by pro její studenty neuspořádala hodinu psaní motivačních dopisů. Zúčastnila se ho mimo jiné i sedmnáctiletá Lucie, maturantka s nadpozemsky bílými zuby, světle růžovými vlasy a profilem na instagramu s třiceti šesti tisíci sledujících. Na něm Lucie tři měsíce po Alixině hodině zveřejnila fotku motivačního dopisu a eseje, které jí Alix pomáhala dát dohromady, spolu s dopisy informujícími o jejím přijetí na Kalifornskou univerzitu v Irvine, Kalifornskou univerzitu v Santa Barbaře, Fordhamskou univerzitu a Emersonovu vysokou školu. Za všechny tyhle krásné dopisy vděčím Alix, stálo v popisku. Kdyby mi nepomohla vytunit přihlášku, na půlku těchhle škol bych se popravdě ani nehlásila. #StaciPoprosit #NapisDopis #dopis_plni_sny. Luciin příspěvek olajkovalo více než sedmnáct set lidí a ze jména Alix Chamberlainové se snad přes noc stala značka. Její nadání získávat věci zadarmo se záhy proměnilo v životní krédo žen, jež odmítají sedět v koutě a chtějí se vrátit ke kořenům komunikace. Alix si uprostřed noci změnila popis svého účtu na instagramu na hashtag #Dopis(n)y. Peter nadhodil, že by to chtělo novou podobu blogu a taky že by bylo fajn, kdyby na něj jednou pro všechnu slávu nezapomněla.

Na přelomu osmadvacátého a devětadvacátého roku svého života podala Alix na referátu přijímacího řízení výpověď. Začala pořádat semináře o tom, jak psát motivační dopisy a připravit se na pohovor — v azylových domech, na teambuildingových pobytech pro vrcholové manažerky, u dívčích univerzitních spolků, na akcích nabízejících pomoc s volbou profese. Registrační seznamy na její semináře se na univerzitních burzách práce zaplňovaly jmény studentů a její e-mailová schránka byla samé „Děkuju!“ a „Vzali mě!“. Navíc se jí ozval jeden výrobce luxusního papírenského zboží, jestli by mu nepomohla navrhnout novou řadu kancelářských potřeb speciálně pro pracující ženy. Vzešel z toho slonovinový papír a tmavě modrá pera a taky článek o její osobě, už druhý od dob jejích studií, tentokrát v časopise Teen Vogue. Příjemnou třešničkou na dortu byly Alixiny velké modré oči a překvapivě dlouhé nohy, ty prostě prodávaly. Pod záložkou „O mně“ na jejích nových stránkách se zobrazovala fotka Alix, jak se se smíchem opírá o pracovní stůl, u nohou jí stojí přetékající krabice na dopisy a husté plavé vlasy má na temeni stažené do okouzlujícího ledabylého drdolu.

Měla Peterovu naprostou důvěru, jako ostatně od začátku. A z fotografií, které její nové stážistky pořizovaly na její blog, bylo patrné, jaký má vliv, přesto se jí však mnohdy nechtělo věřit, jak obrovskou důvěru v její schopnosti vkládají různé organizace. Chodily jí nabídky na účast na konferencích pro drobné podnikatele s tématy typu „Přátelská pracovní atmosféra“ či „Výchova lídrů jako motor kreativních změn“. Promlouvala ve feministických podcastech o udržitelné podnikové kultuře pro ženy v technických oborech. Jednou měla vstup na semináři s názvem „Jak udělat první krok“ v přednáškovém sále, kde sedělo dvě stě nezadaných žen popíjejících šampaňské z průhledných plastových kelímků. Alix dopisy psala moc ráda a byla přesvědčená, že je v tom dobrá, ale celý koncept Dopis(n)ů začal vzkvétat až díky soustavné důvěře a nadšení lidí v jejím okolí.

Jednou dopoledne, zrovna když Alix nad brunchem vysvětlovala skupince učitelů, jak důležité je učit děti psací písmo, se jí najednou tak zuřivě zvedl žaludek, že si rovnou pomyslela: Doufám, že nejsem těhotná. Byla — a když to o dva týdny později na rohu Univerzitní a 13. ulice oznámila Peterovi, rozbrečel se. Vzápětí z něj vypadla otázka: „Neměli bychom se přestěhovat?“ O tom, že se jednou, v daleké budoucnosti, odstěhují zpátky do Alixiny rodné Filadelfie, se bavili celé ty čtyři roky, co se znali. Alix toužila po zahradě za domem i po tom, aby po ní běhaly děti; po tom, aby se učily jezdit na kole ve slepé ulici, na kterou budou koukat z okna, nebo aspoň v ulici, kde nikdo neprodává padělané kabelky a v noci nestahuje masivní bezpečnostní mříž, aby mu nevykradli putyku. Jenže teď, na vrcholu nově rozjeté kariéry, o jaké se jí ani nesnilo, se od Petera odtáhla. „Ne, to ne,“ vypadlo z ní, „ještě ne.“

Narodila se Briar Louise. Alixin svět se scvrkl na dětské ohrádky, šumící usínáčky, rozbolavělé dvorce bradavek a půlené kuličky hroznového vína. Její dny se najednou nesly ve znamení toho, že o sobě mluvila ve třetí osobě („To je mámina náušnice.“ „Maminka telefonuje.“), věk místo v letech počítala v měsících, za každé podstatné jméno přidávala dovětek „pro velký holky“, aby doma zažehla jiskru nadšení (postýlka pro velký holky, lžíce pro velký holky, džíny pro velký holky), a dostávala blemcavé pusinky s otevřenými ústy od slintálka, který teprve nedávno opustil její lůno.

To už měla Alix k ruce jednu asistentku, dvě stážistky a ve svém a Peterově bytě na Upper West Side „kancelář“, jež plynule přecházela v kuchyni. Peter se chtěl přestěhovat. Sníval o tom, že se vypracuje na hlasatele některé z newyorských televizních stanic, realita však byla neúprosná: pětkrát týdně se objevoval na obrazovkách nanejvýš osmi set diváků v Riverdalu a informoval je o psích svatbách pořádaných za charitativními účely, hračkách stažených z oběhu a turistech, kteří na Times Square skáčou přes překážky ve snaze vyhrát dárkovou kartu do prodejny elektra. Ve Filadelfii mělo zanedlouho odejít do důchodu hned několik zpravodajských mohykánů a Peter by tam dostal stejné peníze jako v Riverdalu. Navíc se šířily zvěsti o tom, že se z jejich bytu možná stane družstevní. Přesun do Filadelfie plánovali od začátku, jenže Alix se zrovna začínala pořádně rozjíždět.

Její vytuněný blog, na němž se teď bylo možné dočíst podrobnosti také o dalších ženách, které díky dopisům dosahují povýšení a vůbec všeho, co chtějí, navštěvovalo šest tisíc lidí denně. Alix spolupracovala s jistou nemocnicí na týdenní charitativní akci na téma milostných dopisů. Dvakrát se navlékla do tmavého promočního taláru a čepice, aby mohla na slavnostním předávání maturitního vysvědčení dvou dívčích středních škol přednést projev zástupům dychtivých a nedočkavých slečen. A navrch měla poprvé od vysoké partu kamarádek. Rachel, Jodi a Tamra byly inteligentní, sarkasmu holdující zaměstnané matky a Alix díky jejich společnému chatu děsilo vlastní mateřství mnohem méně.

Jenže pak se Briar snad ze dne na den rozmluvila.

Její hlásek se tlačil ven okolo dvou obrovských řezáků a polykal všechno, co mu stálo v cestě. Byl ukřičený, chraplavý a nikdy neutichal. Když Briar usnula, měla Alix pocit, jako by někdo konečně vypnul požární alarm, až jí z toho podivného stavu, který kdysi znávala jako klid a ticho, třeštila hlava. Kamarádky ji ujišťovaly, že jejich děti to v tom extatickém nadšení, že najednou mohou komunikovat, měly stejně. Přesto jí to připadalo vyhnané do extrému. Briar se neustále na něco ptala, zpívala si, vykřikovala, broukala, vyprávěla, že má ráda hot dogy, že jednou viděla vodní želvu, že si s ní chce plácnout, že se jí ještě ani trošičku nechce spát. Když ji Alix vyzvedávala u Peterovy matky v Midtownu, přicházela jí tchyně otevřít v onom zoufalém robotickém stavu, který její snacha sama dobře znala. Dceřin hlásek slýchala už ve výtahu, ještě než vyjela do příslušného patra. Alix vedla firmu, vychutnávala si chvilky ticha, rozesílala literárním agentům návrhy na vlastní knihu — a pak si jednoho dne, když zvedla ze země dcerčino houpací křesílko, uvědomila, že je podruhé těhotná. Peter, kterému to oznámila doma v kuchyni, zareagoval spíš zmateně než radostně.

„Myslel jsem…“ Zakroutil hlavou. „Myslel jsem, že to není možný, dokud kojíš.“

Alix semkla rty a nasadila výraz to já taky. „Moc často se to nestává, ale nemožný to není.“

„Alix… Tohle nedáme.“ Měl tím na mysli skutečnost, že jejich jídelní stůl byl momentálně zavalený dalším z projektů Dopis(n)ů, který zahrnoval mimo jiné i polaroidové snímky a velké kusy hnědého kartonu. Na papírových utěrkách rozložených po parapetu schnula řada hrníčků s pítkem a litinové hrnce sloužily jako odkladiště tříděného odpadu. Zrovna toho rána narazil Peter v přízemí na stážistku, jak si v předklonu vyčesává vlasy do culíku. Než si uvařil kávu, objevila se ještě druhá a obě se převlékly do slušivých bílých polokošil s nápisem Dopis(n)y vyšitým na kapse. „Na druhý dítě už nemáme dost hrnců,“ řekl. A když o dva dny později přišel dopis od společnosti, která hodlala koupit jejich bytový komplex, oznámil Peter své ženě: „Jdu zavolat makléřovi do Filadelfie.“

Co měla Alix dělat, postavit si hlavu? Newyorský trh s realitami na tom byl tak příšerně, že navrhovat koupi stávajícího bytu nebo pronájem nějakého většího by bylo čiré šílenství. Jistě, vydělávala teď víc než kdy dřív, ale na dostatečně velké bydlení pro čtyřčlennou rodinu v jejich nynější čtvrti to nestačilo, to opravdu ne. Samozřejmě by se mohla poohlédnout i jinde, po čtvrti Queens nebo v sousedním New Jersey, ale to už se může rovnou odstěhovat do Filadelfie. Přece jenom pracuje z domova. Filadelfie není tak daleko. Navíc — a to hlavně — Alix dospěla do věku, jehož podobu pro sebe měla jasně stanovenou, už když se tenkrát v baru s Peterem seznámila. „Myslím, že tady vydržím maximálně tři roky,“ řekla mu tehdy. „A pokaždý když si v metru sednu na zpocenej důlek po někom jiným, se to zkrátí tak o čtrnáct dní.“ Tohle byla jedna z věcí, které se na ní Peterovi líbily nejvíc: že necítila potřebu dennodenně obrážet všemožné akce, že ráda vypadla z města, že uměla skvěle řídit a že chtěla, aby její děti mohly při koledování místo chodeb nájemních bytů obcházet rodinné domky.

Musí to udělat. Odstěhuje se s rodinou z New Yorku. Akorát že načasování nemohlo být horší. Zrovna pracovala na velice důležitém dopise adresovaném vedoucímu kampaně ministryně Hillary Clintonové, která právě oznámila svoji kandidaturu na prezidentku Spojených států. Alix na tom hodně záleželo, Hillaryin feministický program se totiž dokonale hodil k její vlastní značce a spojení s Hillaryiným týmem by jí mohlo pomoct nezapadnout, ani když už nebude bydlet ve městě, kde se odehrává to nejdůležitější v celé zemi. Její drahá přítelkyně Tamra naštěstí měla známou, která se znala s jedním z ministryniných poradců předvolební kampaně. Alix dala dohromady čtyři verze návrhu na dobrovolnické zapojení do kampaně, z něhož by velmi ráda vykřesala placený kšeft, nespočetněkrát změnila „Vaše věrná Alix“ na „S přáním všeho nejlepšího Alix“, a pak konečně klikla na tlačítko „Odeslat“. Týdny ubíhaly a neozýval se ani poradce předvolební kampaně, ani žádný z těch šesti agentů, které obeslala s nabídkou své knížky.

Bleskovým tempem se pustili do balení veškerého svého majetku, Alix však nemínila na svém nabitém programu ani trochu slevit. Zbožňovala to všechno: účastnit se diskuzních fór, naslouchat geniálním ženám v mírně projmutých pytlovitých šatech a se rty nalíčenými výraznými působivými odstíny, číst e-maily od mladých slečen, které dostaly svoji první práci na nejnižších příčkách firemní hierarchie. Jenže co se Hillaryiny kampaně a Alixiny knihy týče, pořád bylo ticho po pěšině. A jak si tak Alix na charitativních akcích a dopoledních soirée potřásala rukama s vážně se tvářícími středoškolačkami, hlavou jí běželo: Že by to byla konečná? To už to nikam dál nedotáhnu?

Ráno v den svého posledního vystoupení v New Yorku — pozvali ji do debaty na akci nazvané Dáma na volné noze — se ovšem Alix ze vteřiny na vteřinu rozhodla, že se vykašle na odsávání mléka. Ani to nedomyslela do důsledků, rovnou si zavolala stážistku, která měla nejvíc zkušeností s hlídáním dětí, a zeptala se jí: „Co bys řekla na to, kdybych ti na tu debatu nechala Briar na klíně?“

Na pódiu v prostorách divadla SoHo pak Alix usedla mezi dva pánské účastníky debaty, moderátora jednoho podcastu a tátu paterčat, který měl svoji televizní reality show. Jak tak před zraky tří set diváků diskutovali o reprodukční medicíně a o knížkách, jež umějí dívkám zvednout sebevědomí, cítila Alix čím dál bolestivější tlak v prsou, zejména v tom levém. Ve chvíli, kdy moderátorka zavtipkovala a publikum se rozesmálo, se Briar v první řadě konečně zavrtěla a otevřela oči. Něco si zabroukala a zasypala stážistku otázkami, jestli u sebe nemá křupky, proč je maminka tamhle nahoře a jestli ji pustí proběhnout. Alix si přiložila ukazováček ke rtům a naznačila dcerce, že má být zticha. Stážistka ukázala ke dveřím — má ji odnést? Alix zavrtěla hlavou. Počkala si, až jí moderátorka položí další otázku.

„Podle mě ženy dost často jenom chtějí, aby se s nimi počítalo,“ řekla. Mikrofon na jejím límečku odpověď přenesl až do zadních řad. „Jenže ostatní v tom slyší, že chtějí zvláštní zacházení, i když to tak není. A už to, že… Víte co?“ Alix s rozbušeným srdcem změnila téma. „Omlouvám se, ale musím tuhle diskuzi na chvíli přerušit.“ Vážně se do toho chce pouštět? Jo, poručila si. A taky to udělala. „K téhle otázce bych toho měla ještě spoustu, jenže ten hlučný človíček v první řadě je moje dcerka, která si pořádně přispala, a kdyby to tady nikomu nevadilo, ráda bych ji… Ale co už, o svolení přece žádat nemusím.“ Vstala, vydala se k okraji pódia a u toho mluvila a gestikulovala. „Já teď během odpovídání nakojím svoji dceru, protože to zvládnu oboje najednou.“

Publikum začalo jásat a výskat. Alix vytočila kolena na stranu, sehnula se pro Briar a ta se jí za rozněžnělého povzbuzování přihlížejících chytila kolem krku. „Hodíš mi to tričko?“ požádala Alix svoji stážistku, ať jí podá pastelově růžové tričko, které prozíravě přibalila do tašky. Tričko si přehodila přes rameno a zamířila do zákulisí.

Moderátorka debaty, studentka posledního ročníku, euforicky zakřičela do mikrofonu: „Do toho, holka!“ Ohlédla se do zákulisí a zašeptala: „Mám pokračovat?“ Alix však měla perfektní načasování. Vynořila se ze zákulisí s Briar přisátou u levého prsu. Růžové tričko si přehodila přes rameno tak, aby dcerce nebyla vidět hlava. Vrátila se na své místo s Briařinými botkami roztomile se bimbajícími kolem její pravé ruky.

„Tak jo, můžeme pokračovat. Ani to netrvalo dlouho, co?“ Otočila se na moderátorku a oznámila jí: „Ráda bych navázala tam, kde jsem skončila.“ Navázala, a když domluvila, moderátorka jí jako u vytržení poděkovala za odpověď a otevřenost. Potom se jí zeptala, jak se dcerka jmenuje a kolik jí je, přesně jak Alix předpokládala. Dala si záležet, aby jí bylo dobře rozumět. „Moje klientka se jmenuje Briar Louise. Jsou jí dva roky a je v tom zatraceně dobrá.“ Svým úsměvem v podstatě vyzývala publikum, ať zaraženě vykulí oči, jak staré že to kojí dítě.

Pod pódiem se to hemžilo fotografy, seběhli se tam všichni. Couvali do uličky a hledali úhel pro nerušený záběr Alix, jak tam sedí mezi dvěma muži v obleku a s překříženými kotníky, zakulaceným břichem a dítětem u prsu odpovídá na otázky. Jeden z nich ji po chvíli šeptem požádal: „Mohla byste to tričko trochu narovnat, aby bylo vidět logo?“ Alix se zasmála a vyhověla mu. Přes látku pohladila Briar po tvářičce a tím trochu vyhladila sklady. Na spodní části trika zakrývajícího dceřino počínání se táhl černým písmem vyvedený nápis Dáma na volné noze.

Toho dne začalo Alix online sledovat dalších tisíc uživatelů. Pořadatelé debaty sdíleli na svém instagramovém účtu fotku slavného okamžiku s popiskem Najděte si ženu, která zvládne oboje. Ozvaly se dva časopisy pro maminky, jestli by jim neposkytla rozhovor o tom, jaké to je, když si o kojení rozhoduje dítě samo, a jaká se k tomu vážou stigmata a přínosy. Alix zaplatila stážistkám hodinu přesčas, aby jí pomohly odpovědět na všechny nové e-maily, telefonáty a žádosti o rozhovor. Na mobil ji kontaktovali z kampaně Hillary Clintonové. Nějak její návrh přehlédli a velice se za to omlouvají, ale moc rádi by s ní v průběhu roku spolupracovali na několika akcích. Odepsali jí i dva z oslovených literárních agentů. O deset dní později už právy na její knihu disponovala jakási Maura z nakladatelství HarperCollins, máma od rodiny, která zvládala odpovídat na e-maily s děsivou rychlostí.

Rozruch vyvolaný kojením na pódiu Alix provázel i přes hranice s Pensylvánií, do jejího nového domova a po celý třetí trimestr. Před odjezdem z New Yorku uspořádala v už zabalené kanceláři malý večírek na rozloučenou, zbyla jí z něj spousta fotek s asistentkou a stážistkami, ale ona je nikde nezveřejnila. Na blogu, na sociálních sítích ani před členy Hillaryina předvolebního týmu se o svém stěhování vůbec nezmínila. Kdykoliv ji někdo bude potřebovat, sedne na vlak. Hodlala předstírat, že dál žije v New Yorku a píše knihu. Až holky odrostou, bude se tam vracet častěji.

Potom se jí ve Filadelfii po pětihodinovém porodu narodila Catherine May, od první chvíle celá maminka. Alix se zadívala do jejího droboučkého pomačkaného zmateného obličejíčku a pomyslela si: A víš ty co? Však ono to tady půjde.

A taky že šlo. Užívala si ty drobnosti, o jakých by se jí v New Yorku ani nezdálo. Mohla jezdit nakupovat autem. Lístek do kina stál deset dolarů místo čtrnácti. A bydlela v třípodlažním domě ve stinné ulici lemované stromy, sedm minut pěší chůze od náměstí Rittenhouse. Do domu se vcházelo přes prostornou vstupní halu s mramorovou podlahou a v prvním patře byla nádherná kuchyň. Linka skýtala spoustu pracovní plochy a z výklenku, v němž stál pod lustrem jídelní stůl pro šest, byl výhled přímo do ulice. Alix mohla ráno hodit lívance a vajíčka na plotnu, sednout si s dětmi k oknům a pozorovat, jak lidi venčí psy a popeláři svážejí odpad. Pocit, že tyhle drobnosti jsou k nezaplacení, jí vyvolával pobavený úsměv na tváři, který však vzápětí vystřídalo bolestné uvědomění, jak ráda by se o ně s někým podělila. Se svými kamarádkami. Se svými stážistkami. Nebo i s někým cizím, kdo zrovna čeká na špinavém newyorském nástupišti, až přijede metro.

Do té doby neměla stálou slečnu na hlídání. Peterova matka byla k dispozici kdykoliv a ve čtveřici kamarádek, které měly všechny do jedné malé děti, se automaticky počítalo s tím, že někdy zkrátka přibude jedno batole navíc, když si maminka potřebuje zaběhnout k zubaři nebo s balíčkem na poštu. Peterovi noví kolegové jim doporučili několik slečen, a zanedlouho už se na barových stoličkách v Alixině nové kuchyni střídala jedna prácechtivá Carly a Caitlyn za druhou, samá táborová vedoucí a zkušená mentorka čerstvě přijatých vysokoškoláků. Vyprávěly Alix, jak zbožňují její projekt, jak by její pomoc bývaly ocenily, když se samy hlásily na univerzitu, a jaké je to překvapení, že se přestěhovala do Filadelfie. A Alix bylo jasné, že tohle by prostě neklapalo.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Takový prima věk.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.