Cesta
do blikajícího
pekla

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.pointa.cz

www.albatrosmedia.cz

Šárka Medková

Cesta do blikajícího pekla – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Všechna jména osob v knize jsou
smyšlená a jakákoli podobnost
s reálnými postavami je čistě náhodná.

Únor 2010

Tak to je konec!

Pohled do úplně prázdné peněženky mě srazil na dno. Ta hnusná bedna mi opět ukázala svou převahu. Měla jsem pocit, že se mi ten zlověstně blikající stroj vysmívá.

Podívala jsem se doprava, na svého souseda. Milan právě hypnotizoval počítadlo a nevnímal okolí. Bodejť by vnímal, svítila mu tam částka 3 000 korun. Mou radu, ať to vybere, odmávl rukou jako dotěrného komára. Musí přece vyhrát víc. Rozuměla jsem mu. Také jsem chtěla víc. A momentálně nemám nic. Až na pár drobných v peněžence, za které musím nakoupit aspoň pečivo a mlíko. Doprdele, to snad není možný!

Rozhlédla jsem se po herně. Tmavé, ponuré místnosti. Těžké a kouřem nasáklé závěsy které zakrývaly zatmavená okna. Asi dvacítka automatů s vysokými židličkami, na kterých seděli jako každý den ti, kteří věřili. Často ani nevnímali okolí, zírali na displej a mačkali tlačítko START. Cigarety jim v popelníku dohořívaly, neměli čas si potáhnout. Ani se napít piva. Stále čekali. Čekali na to, že se ta bedna umoudří. Mezitím jim otočky žraly kredit, někdy po pěti korunách, někdy i po padesáti. Doma je možná čekaly manželky, přítelkyně, děti. Ale tady v herně jako by se zastavil čas. Barmanka občas prošla mezi hráči, zeptala se, kdo si dá něco k pití, a vyměnila plné popelníky za čisté. Těm šťastnějším pak vyplácela výhry…

„Jo!“ zařval Milan. Chytil tři sedmy a částka mu vyskočila na šest tisíc.

Záviděla jsem mu. Strašně.

Soukromé kino v mé hlavě zničehonic začalo promítat událost, která se odehrála před čtyřmi měsíci.

„Hele, tak půjdeš se mnou?“ navrhl mi jednoho dne Jindra. „Milan s Markétou už tam na nás čekají.“

„Do herny? Co tam?“ podivila jsem se zvláštnímu místu setkání. Jindra si rozpačitě prohrábl černé, krátké vlasy. To dělal vždycky, když nevěděl, co má rychle říct. Jen přešlapoval na místě.

„No, on Milan tak trochu hraje,“ vypadlo z něj konečně.

Zatoužila jsem poznat člověka, kterej tak trochu hraje. Gamblery jsem si představovala jako trosky, shánějící peníze všude možně a klidně kvůli tomu spáchají nějakou tu trestnou činnost. Já sama jsem se dotkla automatu jen dvakrát v životě. Poprvé v osmnácti, kdy jsme do něho s kámoškou hodily dvacku a pak vůbec nevěděly, která bije. Najednou se to celé rozblikalo a z té rozevřené tlamy začaly padat mince. Vysypaly se nám tři stovky v pětikorunách. Rozdělily jsme si výhru napůl a šly to oslavit do cukrárny.

Od prvního setkání s automaty k druhému uběhlo pět let. To už jsem byla vdaná žena a matka a užívala si se svým mužem Jiřím dovolenou. Bezdětnou dovolenou. Kluky nám hlídala babička a my získali čtyři dny znovunabyté svobody. Přespávali jsme v hotelu nedaleko hradu Pecka a podnikali výlety do okolí. Když jsme si jednou zašli do hotelové restaurace na večeři, přímo naproti našemu stolu stál automat. Pošťouchla jsem Jiřího: „Zkusíme štěstí? Než nám přinesou jídlo.“

Nebyl proti. Jiří téměř nikdy nebyl proti. Byli jsme manželé jedenáct let a kromě vysoké postavy a tmavých hnědých očí se mi na něm líbily jeho vlastnosti. Smysl pro rodinu, mírná povaha a stejný smysl pro humor, to byly atributy, kterými si mě získal. Pro naše kluky, desetiletého Jendu a pětiletého Matěje, by udělal první poslední.

Štěstí nám tehdy přálo. Vyhráli jsme pětikilo a měli zaplacenou večeři. I se šampaňským.

Nemyslím si, že by mě tyto dva ojedinělé zážitky ovlivnily nějak zásadním způsobem…

Ucítila jsem drcnutí do ruky.

„Tak jdeme, nebo ses rozmyslela? Dělej, je docela kosa.“ Jindra už byl netrpělivej a nebavilo ho stát na chodníku. Zvlášť když se zvedl silnej vítr a tu jeho hubenou, až skoro rachitickou postavu to málem odneslo. Trochu přeháním, ale on vážně nevypadal jako chlap. Už ani nevím, odkud jsme se znali. Jo, z diskotéky.

Občas jsme si s holkama šly zatancovat a Jindra tam jednou zaskakoval za nemocného dýdžeje. Poslaly jsme mu s Pavlou panáka, protože nám zahrál naši oblíbenou písničku (co to tenkrát bylo?), a on si k nám potom přisedl. Spřátelili jsme se a občas zašli na kafe nebo na pivo. Na jedné takové slezině nemohl odtrhnout oči od mobilu a s někým si neustále psal.

„Kdo ti to furt píše?“ byla jsem zvědavá. „Nějaká baba?“

„Milan,“ odpověděl mi. „Jsou s Markétou v Krikosu. Máme za nimi zajít.“

„Krikos? Co to je Krikos?“ nechápala jsem. O takovém podniku jsem slyšela poprvé.

„Neptej se a jdeme!“ vzal mě za ruku a pomohl mi vstát. Copak jsem nějaká nemohoucí stařena?

Tak jsem tedy poprvé v životě vkročila do opravdové herny.

Už po deseti minutách jsem svého kroku litovala. Bylo to tam hrozný. Tma, zahuleno, podivní týpci u blikajících přístrojů. Někteří jen tak zevlovali okolo a sledovali ty, kteří ještě měli za co hrát.

„Támhle jsou!“ mávl Jindra rukou kamsi doprostřed místnosti. Spatřila jsem dvě postavy. Jednu sedící a druhou stojící. Ta sedící, to byl Milan. Ztěžka se k nám otočil. Obrovské břicho mu nedovolovalo příliš prudkého pohybu, a když se jím zašprajcl o automat, smíchy jsem vyprskla. Brunetka stojící vedle něj byla naopak hubená. Velmi hubená, ještě hubenější než Jindra. Nedokázala jsem si představit, že ti dva spolu…

„Čau, já jsem Milena!“ usmála jsem se na ni.

„Markéta,“ představila se strašně potichu. Byla tak drobounká a malá, že bych ji unesla v jedné ruce a v druhé bych ještě zvládla držet půllitr s pivem.

„Já jsem Milan. To jsi ty, jo?“ Podal mi ruku a v širokém úsměvu odhalil neuvěřitelně zkažené a zčernalé zuby. I během konverzace neustále kontroloval, co děje za jeho zády, zda ty švestky a třešně, či co tam bylo, padají, jak mají.

„No, to jsem já,“ stiskla jsem nabízenou tlapu. „Milena. Nebo Míla, jak chceš.“

Tím byl představovací ceremoniál u konce a v tu chvíli jsme ho přestali zajímat.

Šli jsme si sednout i s tou jeho Markétou ke stolku. Snažila jsem se jí nějak rozhýbat čelisti různými otázkami, ale odolávala. Neustále se otáčela dozadu. Divila jsem se, že ji z toho nebolí za krkem.

Za půl hodiny jsme se dočkali. Panstvo sestoupilo mezi chudý lid s hromadou bankovek.

„Tak jsem ho pořádně podojil!“ zářily Milanovi oči. Okamžitě nám všem objednal panáka whisky. Pán je grand, to se musí nechat.

„Nechceš to zkusit?“ naklonil se ke mně důvěrně. Rychle jsem se nedůvěrně odtáhla, protože byl děsně cítit potem.

„Ani ne,“ odmítla jsem jeho nabídku. Po chvilce jsem ale dodala. „Stejně nemám prachy.“

Tahle stěžejní věta, která ze mě vylítla jako špunt z láhve, stála zřejmě u zrodu mých pozdějších problémů, úletů, zvratů, pádů a hrabání se nahoru.

Stejně nemám prachy.

Milan, který se v tom prostředí cítil jako ryba ve vodě, sáhl do peněženky a podal mi dvě stovky. „Zkus ten vedle. Před chvíli od něj odešel chlap, protože mu to všechno sjelo. A vsaď se, že tobě to půjde!“

Nerozuměla jsem mu. Sjelo to, plátno, lajna, je najetej… Jako by na mě mluvil svahilsky. Ale ochotně se vžil do role školitele a trpělivě mi všechno vysvětlil.

Plátno: devět stejných symbolů.

Lajna: například pět sedmiček nebo pět hroznů, popřípadě pět melounů.

„Když padne plátno nebo lajna, je to mazec!“ nezapomněl zdůraznit.

Když to automat sjel, znamenalo to, že z vloženého kreditu nic nenabídnul a tryskem padl k nule.

Ovšem pokud najetej, nedoporučuje se odcházet, protože furt dává. A to je nejdůležitější. Aby dával. Sen každého gamblera. Obvykle nesplnitelnej.

Milan mě jako poslušnou ovečku zavedl k jednomu z automatů a sám vložil dvě kila do akceptoru. To je ta černá díra, kam mizí všechny prachy. Předtím ho ještě poplival pro štěstí.

Během mé hry se zvedli od stolu i Jindřich s Markétou a všichni tři pak utvořili okolo mě hrozen. Dělala jsem to, co mi radil Milan. Jen kdyby nestál tak blízko mě, sakra! To nepoužívá antiperspirant? Nebo se ani nemyje? A té jeho Markétě to nevadí?

Svět, který jsem předtím neznala, mě přijal s otevřenou náručí. Svět velkých peněz, ale i velkých proher. Tam, kde člověk spadne do bahna až po špičku nosu, ale z posledních sil mává poslední stovkou a chce hrát dál. Ten večer jsem si domů donesla tři tisíce a zapřísahala jsem se, že už tam nevlezu.

Po týdnu jsem tam byla znovu. A pak znovu. A znovu…

Zaregistrovala jsem, že na mě Milan mluví. Vypnula jsem vzpomínky. „Cos říkal?“

„Nejsi nějak mimo? Říkám, že to radši vyberu!“

Podívala jsem se, kolik tam má. Z těch šesti mu to sjelo dolů na tři a půl.

„Jo, vyber to.“ souhlasila jsem s tím. „A půjčil bys mi dvě kila? Mně to dnes vůbec nejde.“

Ještě se mi nechtělo domů. Co kdyby se mi teď podařilo vyhrát? Nepříliš ochotně vytáhl šrajtofli a půjčil mi… stovku. Spolkla jsem výčitku, že se teda moc nepředal. Když tenkrát ptáčka lapali, mohl se ochotou přetrhnout. A mně zazpívala nádherná výhra… jako každému začátečníkovi?

Strčila jsem stovku do automatu a pobídla ho: „Pojď!“ Téměř jsem přestala dýchat, když tam po několika plonkových otočkách spadlo devět stejných symbolů. Nemohla jsem se na tu pomerančovou nadílku vynadívat.

Nákup, blesklo mi hlavou. Vezmi to a jdi!

Rozum se marně snažil vydolovat ve mně ještě kousek zodpovědnosti. Nevzdávej to, našeptával mi druhý hlas. Tenhle mě pronásledoval čím dál častěji a byl hlasitější. Získal mou duši jako peklo. Blikající peklo.

A tak jsem ruku, kterou jsem chtěla mávnout na obsluhu, zase stáhla a zvedla sázku.

Tisícovka, kterou mi před chvilkou nabídl automat s jasným vzkazem, abych ji vzala a vypadla odsud, zmizela kdesi v jeho nenasytné černé tlamě a já zase měla jen těch pár drobných v kapse a čtyři zmeškané hovory. Od Jirky. Poslední dobou mě sháněl často, když už jsem nejezdila jako správná matka a manželka z práce rovnou domů.

Odešla jsem na záchod, aby neslyšel zvuky z herny, a zavolala mu zpátky.

„No konečně, Mili. Kde jsi tak dlouho?“ První věta a hned výčitka.

„Vždyť jsem ti ráno říkala, že po práci půjdu ještě s kámoškou na kafe!“

„Aha. Tak se dlouho nezdržuj.“

„Rozkaz, náčelníku!“ snažila jsem se vtipkovat, ač mi do smíchu vůbec nebylo.

„Tak zatím!“ chystal se Jirka ukončit hovor.

„Počkej ještě! Zlato, došel bys nakoupit?“

„Ty jsi nenakoupila? Proč?“

„Nestíhám, sorry.“ Kdybys tak věděl, pomyslela jsem si, ale nahlas jsem řekla: „Tak dík!“

Jirka kapituloval. „No dobře, že jsi to ty, tak já tam skočím. Ale přijď brzo!“

Odkývala bych mu v tu chvíli cokoli, hlavně že bude nakoupeno. To znamenalo, že těch zbývajících osmdesát korun můžu použít. Vrátila jsem se ze záchoda a chvíli jen tak okouněla a vybírala si ten správný automat. Ten, který by z osmdesáti kaček vykouzlil aspoň pětikilo. Od jednoho zrovna vstal chlap a zjevně vytočenej odcházel pryč z herny. Když mu to nic nedalo, může to dát mně, ne?

Naházela jsem tam všechny ty drobné a očima vyhledala Milana. Po tom, co si zašel k obsluze vybrat tři a půl tácu, už zase proháněl další bedny, ale moc mu to nešlo. Naštvaně mlaskal, a když Markéta škemrala, jestli by nechtěl už jít domů, hrubě ji poslal někam.

Neviděla jsem mu do hlavy, ale jeho myšlení bylo často poněkud zvláštní. V Kauflandu se před pár týdny rozhodoval mezi jedním salátem za dvacet korun a druhým za šestnáct. Nakonec vzal ten levnější. Řešil čtyři koruny v akci, aby pak naházel do beden několik tisícovek.

Zmáčkla jsem AUTOSTART, ať to jede samo. To mi poradil taky on. Prý když to nejde ručně, mám přepnout na autostart a uvidím. Tak jsem tedy viděla. Velký kulový s přehazovačkou. Nechápu, proč ty jeho debilní rady pořád poslouchám. Kdybych si hrála podle sebe, tak se to určitě nestane.

Hodiny na stěně v rohu herny ukazovaly půl osmý. Páni, to už je tolik? Břinkla jsem Milana do zad: „Čau, už musím. To kilo ti vrátím zejtra.“

Raději jsem zmizela, tvářil se hodně nasraně. I Markéta pochopila, že s ním nic nezmůže, a vypařila se.

To byl zase večer! Na hovno.

13. února 2010

Trávíme víkend u rodičů v Liberci. Kluci vyslovili přání někam si vyrazit, tak jdu s nimi na Ještěd. Pěšky, samozřejmě, nejsme žádná ořezávátka. Pípla mi esemeska.

Nejdeš do Krikosu? Milan

Je fakt marnej. Já se snažím zapomenout, že nějaké herny existují, a on bude furt otravovat, gambler zasranej.

Ne, jsme v Liberci. Tak držím palce, ať vyhraješ.

Odpověď už žádná nepřijde. Asi je zabrán do hry. No nic, šlapeme dál.

Matýsek kňourá: „Mami, já už nemůžu, bolí mě nožičky!“

Vzdychnu a slíbím mu, že ho za chvíli vezmu na ramena. Do kopce, to bude moje páteř zase žalovat. „Maty, vydrž ještě. Podívej na Beu, jak krásně ťape, a to má kratší nohy než ty!“

Beatrice je náš jezevčík. Chtěli jsme pejska, tak jsme loni na internetu projeli nabídky několika útulků a tohle sotva odrostlé štěně, kříženec jezevčíka s něčím kudrnatým, nám padlo do oka. Hlavně kluci se do něj hned zamilovali. Bea byla rozkošná. A legrační. Tělo měla jako jezevčík, ale srst jako pudl.

K vrcholu zbývá pár set metrů, kapituluju a beru Matese „na koně“. Konečně spatříme známý objekt. „Hurá!“ zcela jistě zařvala moje bolavá záda.

Jenda je nám v patách, cestou se pořád někde zastavoval, aby mohl odpovídat na spoustu zpráv kámošům ze školy. Kdybych mu neslíbila, že si bude moct dát nahoře hamburger, asi by s námi nešel. Taky si to teď neomylně namířil rovnou k bufetu. Marně jsem ho lákala, ať se jde s námi mrknout na vyhlídku. Opáčil mi, že už to viděl asi stokrát a že má hlad. Vytáhla jsem peněženku a dala mu dvoustovku, aby nepadl hlady, a s Matesem a Beou jsme se zatím šli kochat.

Mates je ještě v tom roztomilém věku, kdy ho všechno s rodiči baví a ze všeho je nadšený. Ukazovala jsem mu, kde bydlí babička s dědou, kudy jezdí tramvaje, a když začal škemrat, že dolů chce jet „janovkou“, bezděky jsem přikývla. Myšlenkami jsem byla jinde. V herně.

Jak se asi daří Milanovi? Je tam s ním i Markéta? Odpustila mu jeho chování jako už několikrát předtím? Zůstává s ním, přestože ji ten vztah ničí. Stále ještě doufá, že Milana svou láskou vyléčí ze závislosti.

Je mi divné, že neodepsal. Jde o to, že jsem mu nevrátila to kilo?

Promiň, to kilo přinesu hned v pondělí. M.

Za několik vteřin přišla odpověď.

V poho, mám dost. Vyhrál jsem dvojku.

Pomyslela jsem si, jak mu asi dlouho vydrží. Jsem zlomyslná, závistivá škatule. Vždycky mě štve, když vyhraje někdo jiný…

„Mamí, pocem lychlééé!“ vytrhnul mě z myšlenek Matýsek.

Přepnula jsem v hlavě na teď a šla se za ním podívat. Seděl na bobku a něco hladil.

Maličké černé kotě. Beatrice ho zvědavě očichávala a ono se ochotně nechalo. Třáslo se zimou, bůhví, jak dlouho tam už bylo. Nemělo obojek a bylo dost hubené. Buď se někomu zaběhlo, nebo ho tam někdo schválně nechal.

„Mami, že si ho vezmeme domů? Plosím, plosím. Budu se o něj stalat!“ Matěj na mě dělal ty psí oči, kterým se nedá odolat. I Jeník, který dorazil z bufetu s plnou pusou hambáče, projevil nadšení. Dokonce kotěti ulomil kousek masa.

„Kluci, nejdříve musíme zajít na recepci hotelu, jestli to kotě nepatří některému ze zaměstnanců nebo hostů. Třeba jen někomu uteklo!“

Kluci chápavě pokývali hlavami. Zabalili jsme kotě do Jendovy mikiny, kterou si svlékl. Stejně je mu prej vedro. Na to, že byla půlka února, bylo vážně teplo. S vyplašeným, chvějícím se uzlíčkem jsme zašli na recepci. Jak jsem předpokládala, nikdo zájem neprojevil. Kluci skákali radostí. Je naše! Počkali jsme na lanovku a jeli dolů. Matěj z toho nic neměl – ač jízdu lanovkou miloval, teď se zajímal jen o kočku zachumlanou v mikině.

Zdálo se mi, že mi v kapse zavibroval mobil. A nešlo jen o zdání, na displeji svítila obálka. Že by? Se poseru, vyhrál jsem bůra! Tak to kilo mi nevracej.

Odepsala jsem, že gratuluju. Jestli jsem právě zezelenala závistí, museli to vidět všichni, co se s námi mačkali v té malé kabině.

Kotě spokojeně usínalo v Jirkově náruči a Matěj fňukal, že ho chce taky nosit.

„Prosim tě, tak na!“ vrazil mu Jenda mikinu s kočkou a převzal si za to vodítko s Beou.

„Není vás o jednoho víc?“ vítal nás Jiří s úsměvem. Proti novému členu rodiny nic nenamítal. Měl zvířata rád, stejně jako já.

„Kluci, jak ho pojmenujete?“

„Je to Čelt,“ hlásil Matěj.

„Ale tohle vypadá na kočku,“ konstatoval Jiří, když jí zvedl ocásek.

„Takže ne Čert, ale Čertice,“ zasmála jsem se.

V neděli jsme se na zpáteční cestě zastavili ve Zverimexu a koupili přenosku, bedýnku, kočkolit a nějaké žrádlo a hračky. Sotva jsme přijeli domů, už jsem žhavila mobil.

Tak co, jak si vedeš? Už jsi těch pět litrů rozmnožil? :-)

Za chvíli přišla odpověď.

Je to v prdeli, prohrál jsem je. Vrátíš mi to kilo?

Neříkala jsem to?

„Jdu za Markétou!“ zahlásila jsem a rychle za sebou zabouchla dveře od bytu, aby neměl nikdo čas mě zdržovat. Jirka přesto můj odchod zaznamenal a vykoukl z okna.

„Sotva jsme přijeli… To musíš hned zase zmizet?“

„Jen na hodinku, neboj!“ křikla jsem na něj a zmizela za prvním rohem.

Herna je asi patnáct minut od domu, kousek od Kauflandu. Nad hernou je i bowling, kde jsme si párkrát byli zahrát. Ještě před tím. Před tím, než jsem začala blbnout.

Vešla jsem dovnitř, kde bylo tou dobu narváno. Milan seděl u kulatého stolku hned naproti dveřím, vedle něj Markéta. Oba měli dopité kafe a momentálně po sobě očima metali blesky. Zřejmě jsem přišla těsně po nějaké hádce. Na můj pozdrav jen kývli hlavou a dál mlčeli jak blumy.

„Jdu na záchod!“ oznámila jsem po chvíli nesnesitelného dusna. Markéta se ke mně ochotně připojila. Scházely jsme po točitých schodech dolů k WC a ona konečně promluvila. No, spíše vyštěkla: „Prohrál pět litrů, debil, a ještě ze mě vymámil pětikilo. To prohrál taky. Já ho nenávidím!“

Že by jí konečně spadly klapky z očí?

„Po mně chce to půjčený kilo, tak to ho určitě vytrhne.“

„Nic mu nedávej!“

„Musím.“

„Jak myslíš. Už ho mám plný zuby. Dluží mi už tři tisíce a myslíš, že je z něj dostanu? Prej až pojede do Německa a vydělá. Jenže mi nevrátí nic, zase to prohraje. A ještě má na tebe blbý kecy, víš to? Že jsi mu minule nechtěla půjčit, když jsi vyhrála, a on že tě v pátek založil, protože jsi po něm loudila. Říká ti lakomá Barka.“

Ten hajzl falešnej! řvala jsem v duchu vzteky. Hajzl je to.

Vyběhla jsem tryskem nahoru. Vytáhla jsem z peněženky stovku a mrskla s ní před něj. Zahučel něco jako poděkování a odešel k automatu. Kam jinam.

V duchu jsem mu přála, ať to projede, parchant. Já mu dám lakomou Barku!

Nechtěla jsem hrát. Přišla jsem jen na pokec a na kafe. Tak proč si teď sedám k volnému stroji a strkám do něj dvoustovku? Jsem padlá na hlavu? Proč zase mačkám tlačítko START jak tupá gamblerská ovce?

Milan nakonec vyhrál pět set. „To tvoje kilo mi přineslo štěstí, dík!“

„Mně úplný kulový,“ prskala jsem vzteky.

„Neber si to tak. Já jsem taky celkově v minusu, ale teď si aspoň koupím něco k žrádlu.“

„Takže jdeme pryč?“ zeptala jsem se. Marně. Už stál u baru a rozměňoval si pětistovku.

„Ještě to zkusím, mám tušení!“

Hovno máš, a ne tušení, pomyslela jsem si v duchu. Nahlas jsem jen řekla: „Jak myslíš. Já už ale nehraju. Stejně nemám prachy.“

Markéta byla pryč. Ani jeden z nás si nevšiml, kdy odešla. Bylo šest večer a já, místo abych šla domů, seděla jsem vedle Milana a čekala, jestli vyhraje. A trochu doufala, že by mi mohl tu stovku zase půjčit. Je to hrozný, sedět u bedny a nemít ji čím nakrmitt.

Málem jsem přeslechla zvonění mobilu. Koukla jsem na displej. Jirka, samozřejmě. Je mu divné, kde jsem tak dlouho. Kafe se protáhlo, no. V tomto duchu jsem mu hned odpověděla. A ano, za chvíli budu doma.

„Se naotravuje,“ pronesla jsem směrem k Milanovi.

Na chvíli mě zaregistroval. „Kdo se naotravuje?“

„Jirka. Musím domů,“ slezla jsem ze židle.

„Jo, čau!“ mávl, ale pak už zase upřeně sledoval, jak mu po dvackách mizí kredit.

Doma mě čekal velice naštvaný manžel.

„Já proti tomu, že jdeš na kafe s kámoškou, nic nemám. Ale skoro tři hodiny? To jste jich vypila každá aspoň pět, ne?“

„Sedm, ale bez kofeinu,“ snažila jsem se to obrátit v žert, ale nevyšlo mi to. Jirka se stále mračil jako Belzebub.

„Kde jsou kluci?“ Nikde jsem je neviděla.

„Honza šel se psem a Mates už leží. S kočkou.“ Konečně se mírně pousmál.

Šla jsem do dětského pokoje.

„Ahoj, broučku! Tak jak se má Čertice?“ Pohladila jsem kotě po hlavě a ono zapředlo.

Nečekala jsem na odpověď, dala Matýskovi pusu a rozhlédla se po pokoji, o který se dělil se svým starším bratrem. Panoval tam typický klučičí nepořádek. Na počítačovém stole se válely obaly od sušenek, hned vedle láhve od limonád, na zemi bylo drobků, že bych z toho nakrmila menší drůbežárnu, u postele špinavé ponožky. Na stěně nad Jendovou postelí visely jeho diplomy z různých fotbalových soutěží, na prádelníku měl hrdě vystavený skleněný pohár za druhé místo v okresním přeboru žáků.

Kočka už měla ležení v posteli plné zuby, takže seskočila a šla za mnou. Mířily jsme obě do kuchyně. Obě za stejným účelem. Najíst se. Otírala se mi o nohy a čekala, co jí spadne z linky. Potvora, rychle si u nás zvykla! Klaply dveře a uslyšela jsem ťapkání po dlažbě. Další strávník. Beatrice mě radostí málem porazila. Vrtěla ocáskem, jako by mě viděla po roce, a ne po třech hodinách.

To jsem tam vážně byla tak dlouho? Jirka seděl u stolu a koukal do mobilu. Nevnucovala jsem se. Když se chce tvářit celý večer jako bubák, jeho věc. Já nic neprovedla. (Ale provedla, přiznej si to! Zase jsi hrála, ač sis přísahala, že už na to ani nesáhneš.)

Šla jsem do ložnice pro noční košili a chystala se do koupelny. Cestou jsem šlápla do něčeho měkkého. Ta pitomá kočka to nestihla na bedýnku. Došla jsem pro kus toaleťáku, sebrala hovno a spláchla do záchodu. Ještěže nemáme koně.

Původně jsem se chtěla jen rychle osprchovat. Ale potřebovala jsem se uklidnit, srovnat si myšlenky, tak jsem si napustila vanu. V koupelně to za chvíli vypadalo jako v parní sauně. Zrcadlo nad umyvadlem bylo celé zamlžené. Přejela jsem po něm rukou. Dívala se na mě cizí tvář.

Tohle přece nejsem já. Já jsem matka. Manželka. Bankovní poradkyně. V práci chodím v lodičkách a sukni. Nevypadám jako ty trosky, které vídám tam.

Myšlenky se mi stočily na minulý měsíc. Kolik jsem už prohrála? Pět tisíc? Deset? Vzpomněla jsem si i na první večer v herně, to bylo v říjnu 2009. Přišla jsem tam jen se stovkou na kafe a domů jsem si odnesla přes tři tisíce. Tři tisíce korun. To mám za tři dny v práci, kde sedím od rána do večera. V herně stačí jen párkrát zamačkat a je to doma.

Kolik mám vlastně teď na kontě?

Sáhla jsem po mobilu, položeném na umyvadle. Naťukala jsem údaje, potřebné k přihlášení do internetové banky, a pak už nevěřícně zírala na stav účtu. Realita byla ještě horší, než jsem čekala. Už patnáct tisíc zahučelo, je to možný? Bohužel je.

Voda už vychladla a mě roztřásla zima. Vylezla jsem z vany, namazala se krémem a oblékla si jednu z těch lepších košilek. Musím si Jirku usmířit. Vklouzla jsem do postele a přitulila se k němu. Překvapeně se otočil, když jsem zašmátrala na tom správném místě.

„Tak už se nezlob,“ zašeptala jsem a dráždila ho. Rostl mi v ruce a já poznala, že je mi odpuštěno.

Jo, bude to dobré.

Pošmourné pondělí. Jedu do práce, do Brodu. Čeká mě padesát kilometrů. Klika, že nesněží a není namrzlá silnice. Někdy je to o hubu, zvlášť za starým Vestcem. Ale jezdit vlakem či autobusem, musela bych vstávat ve čtyři ráno a dvě a půl hodiny se kodrcat s dvěma přestupy, jen abych tam dorazila o hodinu a půl dřív. Protože další spoje jedou tak blbě, že bych nestíhala začátek pracovní doby.

„Dno je dobrý na to, aby sis ho prohlíd,“ zní z rádia moje oblíbená od Vypsaný Fixy. Otočím kolečkem hlasitosti víc doprava. „Já mám rád hrdiny, který lezou po dně a v poslední chvíli se zvednou,“ zpívám si s Márdym a uvažuji, zda už po tom dně taky lezu, nebo ještě ne.

Myslím i na včerejší večer. Jak to bylo mezi námi hezký. Na automaty jsem si ani nevzpomněla.

Je to tak jednoduchý. Prostě tam nebudu chodit.

Přetrhám styky s Milanem. A začnu hned, vymažu si jeho číslo. Tolik jsem se na tu myšlenku upnula, že jsem po chvíli zastavila u krajnice, vytáhla mobil a opravdu ten kontakt smazala. Nadobro!

Tak, a je to. Milan zmizel v propadlišti vymazaných. Opravdu doufám, že navždy. Ale to už jsem vjížděla na parkoviště u Penny, kde obvykle nechávám auto. Odtud jsem to měla k bance ani ne pět minut. Mrkla jsem na věžní hodiny. Bezva, ještě je čas na cigáro. Sedla jsem si na lavičku a zapálila si.

Kdy jsem začala takhle moc kouřit? Odpovím si vzápětí. Když jsem začala chodit do herny. Tam padne krabička za večer jako nic. Člověk si to ani neuvědomuje, ale hulí jednu za druhou a k tomu pije hektolitry koly. Jo, pití zdarma, to je věc! Ušetřím dvě stovky za nápoje a nahážu tam několik tisíc. A to se vyplatí.

Bum, jsem zase zpátky u hraní. To už mám vážně tak vymletou hlavu těma podělanejma bednama?

Hodiny třikrát odbily. Bylo tři čtvrtě, musela jsem se zvednout a jít do práce. Vůbec se mi nechtělo. Ačkoli jsem byla šťastná, když jsem na podzim místo v bance získala, poslední dobou mě tam všechno štvalo. Hlavně tlak na uzavírání produktů. Nabízet půjčky, dětská konta a penzijní spoření lidem, kteří se mě jen přišli zeptat, jak vyplnit příkaz k úhradě. Neskutečný opruz. A velké kšefty, jako jsou hypotéky, se k nám, pěšákům, vůbec nedostaly.

Konečně poledne! Protáhla jsem si bolavá záda, kterým nesvědčí sezení za přepážkou, a chystala se s kolegyněmi na oběd. Nejčastěji chodíme do restaurace hned vedle banky, kde se dá platit i stravenkami. Kdyby se daly strkat do automatů místo peněz, už bych je neměla.

Potom ještě pět hodin a jde se domů, počítala jsem v duchu, kolik zbývá do konce pracovní doby. To jsem ale netušila, jakou lahůdku mi chystá Olga. Vedoucí. Přišla ke mně s nějakým papírem a položila ho přede mě.

„Všechny ty lidi obvolej, zeptej se jich, jak jsou spokojení s účtem, a zkus je nějak dostat na pobočku!“

„Jak je sem mám dostat, když nic nepotřebují?“ koukala jsem jak spadlá z višně.

„To bude už záležet na tvých prodejních schopnostech. Jakmile se tu někdo ukáže osobně, tak už bude tvůj, neboj. Máš na to celé odpoledne, to jich stihneš minimálně dvacet. Pokud ti na schůzku kývne aspoň pět lidí, ber to jako úspěch. A nezapomeň, že jestli prodáš dva produkty, dám ti zase měsíc pokoj.“

Přijala jsem to s povzdechem. Ten papír byl plný jmen a telefonních čísel, seznam mých budoucích obětí. Minimálně sto řádků. Spíš dvě stě. To byly snad všechny kontakty vytažené ze systému naší pobočky.

Během odpoledne jsem mluvila s patnácti lidmi. Už po čtvrtém pánovi, který mě velmi sprostě poslal někam, se mi nechtělo volat nikomu. Ale nedalo se nic dělat. Pokud si nesjednám aspoň tři schůzky, přijdu o pohyblivou složku mzdy. A ta není zrovna malá.

Měla jsem proto radost ze dvou klientů, kteří mi přislíbili osobní setkání. Ne úplně ochotně a rozhodně ne s nadšením. „Jo, tak já se teda u vás zastavím.“ To lze považovat za úspěch, ale jestli opravdu dorazí, je ve hvězdách. Ze zvyku jsem se podívala na mobil. Hele, zpráva z nějakého neznámého čísla.

Čau, přijdeš? M.

Aha, Milan. Já ho vlastně vymazala, proto je neznámý. Vůbec mě nezajímalo, kde je a kolik vyhrál. Vážně ne. Vážně ne? Aspoň nelži, vždyť už se klepeš na konec pracovní doby, abys už byla honem v Bolce.

Jo.

Tak, a je to zase v prdeli. No a? Jsem vystresovaná z práce, potřebuju se odreagovat.

Nelez tam! Doma tě čeká rodina.

Jo, rodina. Znovu sahám po mobilu a píšu domů Jirkovi: Zdržím se. Zácpa kvůli nehodě.

Do herny jsem dorazila okolo půl sedmé. Bylo tam tak plno, že jsem nenašla žádný volný stroj. Milana jsem taky neviděla. Sedla jsem si ke stolku poblíž baru a objednala si kafe.

„Jo! Je to tam!“ Někdo trefil jackpot a teď hulákal na celé kolo. Hernou se rozezněla melodie, upozorňující na výhru, a jeden z automatů se bláznivě rozblikal. To má někdo kliku! Proč to nejsem já?

Ani po půlhodině nebyl žádnej automat volnej. Milan se neukázal. Takže jsem zaplatila kafe a zvedla se, že půjdu domů. Srazila jsem se s ním ve dveřích.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Cesta do blikajícího pekla.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.