Znamení koně

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.pointa.cz

www.albatrosmedia.cz

Kristýna Komárková

Znamení koně – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Knihu Znamení koně věnuji všem snílkům, kteří věří,

že láska překoná i nenávist.

Láska milenecká.

Láska k rodině, tradicím a životním hodnotám.

Láska k přírodě a zvířatům.

Láska k sobě samému.

Část první

Kristina

Kapitola 1

Seděla jsem na dřevěné houpačce zavěšené na mohutném starém stromě a četla Freuda. Sigmunda Freuda. Jednoho z nejvýznamnějších psychologů své doby. Byl tak jiný, kontroverzní. To se mi na něm právě líbilo. Nevím proč, ale tak nějak už od dětství jsem tíhla k napětí, rebelii, nebezpečí. A to jsem přitom uvnitř byla hodná, citlivá holka.

„Kristi, pojď na oběd!“ zavolala na mě babička.

Vstala jsem a šla se najíst. Dnes byla česká klasika – vepřo knedlo zelo! Mňám! Babička byla mistr na zelí. Od nikoho jsem ještě nejedla tak jemné a lahodné zelí jako od ní. U jídla jsme mlčely, bylo slyšet jenom mlaskání a typický zvuk příboru, který škrábe o talíř. Jakmile jsem dojedla, dala jsem talíř na kredenc a utíkala se opět ponořit do psychologie.

Byla jsem věčný snílek, ráda jsem lítala v oblacích. Nasála jsem červnový vzduch z plných plic, usmála jsem se od ucha k uchu a vesele houpala nohama ve vzduchu. Jak je na světě krásně! Měla jsem za sebou maturitu – zkoušku dospělosti. A nyní jsem byla rozhodnutá, že půjdu na vysokou a bude ze mě odbornice na lidské duše a jejich trápení. Budu všem pomáhat, vyslechnu jejich strasti, obavy, obejmu jejich duši a dodám jim opět jiskru do života.

Ze snění mě vyrušil dupot kopyt. Vylekaně jsem se ohlédla. Na vraníkovi uháněl muž, byl asi o pět, možná o deset let starší než já, těžko říct. Vlasy mu vlály ve větru. Měl je o trošku delší, než bylo zvykem, takové, jaké jsem viděla jenom v knížkách, těch ze Západu. U nás, v Československu, byly dlouhé vlasy u mužů zakázány. Je to rebel každým coulem, napadlo mě.

„Ahoj…,“ řekl a chviličku se odmlčel. „Je paní Dvořáková doma?“ Paní Dvořáková byla moje babička z máminy strany. Než mi to ale došlo, hleděla jsem na něj jak vyoraná myš, s mírně pootevřenými ústy.

Než jsem stačila něco říct, babička vyšla z předsíně.

„Jé, Vláďo, co tě k nám přivádí?“ zeptala se ho zdvořile.

„Přišel jsem se podívat na ty králíky, jak jsme se domlouvali…,“ odpověděl sebevědomě.

„No ovšem… Já hlava děravá…,“ zasmála se babička a dodala: „Tohle je moje vnučka, je tu na prázdninách. Jednou z ní bude odbornice na lidská srdce!“

Já se mezitím trošku vzpamatovala a ihned ji opravila: „Psycholožka, babi!“

„Psycholožka, jasně, vždycky mně to slovo vypadne. Tady Vladimír je zase odborník na srdce zvířat.“

„No, to nevím, paní Dvořáková. Ale je pravda, že zvířata jsem měl vždycky rád, vlastně asi víc než lidi. Od zvířat člověk vždycky ví, co má čekat…“

Takže je to rebel! naskočilo mi ihned v hlavě. Najedou jsem chtěla o tom zvláštním podivínovi vědět víc. Nenápadně jsem nakoukla ke králíkárně, kam babička s tím Vladimírem odešli. Bavili se jako staří známí, smáli se a vyprávěli si o zvířatech. Vladimír jí říkal, co a jak by měli králíci jíst. A prý že je má dávat častěji od sebe, aby se pak nenarodili mladí.

„A samci by se měli nechat vykastrovat, abyste je mohla dát k sobě. Nepokoušou se a vám se uvolní místo v králíkárně,“ rozdával Vladimír sebejistě rady.

„Tebe je v tom JZD škoda,“ plácla ho babička po rameni.

„To víte, no… Doba je taková, jaká je…,“ povzdechl si Vladimír.

„Já vím, synu, já vím…“

Všimla jsem si, že už se vracejí zpátky. Rychle jsem vyskočila na houpačku a dělala jakoby nic, oči jsem sklopila do knihy, ale uši jsem nechala nastražené.

„Tak teda na shledanou,“ loučil se Vladimír.

„Spánembohem, chlapče… drž se!“ odpověděla mu babička a poplácala ho znovu po rameni.

Hrála jsem, že jsem do knížky doslova zažraná, srdce mi však divoce bušilo.

„Tak ahoj…,“ špitl směrem ke mně.

„Ah… nashle…,“ vypadlo ze mě.

„Mně vykat nemusíš,“ zasmál se. Zrudla jsem. „Kolik ti je let?“ pohlédl na mě tázavě.

„Bude mi osmnáct…,“ hlesla jsem se sklopeným zrakem.

„Tak to zase o tolik starší nejsem… mně je dvaadvacet.“

Mlčela jsem a pořád se dívala dolů, na svoje nohy houpající se ve vzduchu.

„Tak teda ahoj…,“ řekl naposledy a odešel.

„Ahoj…,“ odpověděla jsem skoro neslyšně.

Co se to se mnou jenom stalo? Byla jsem hrozně zmatená. Nikdy v životě jsem ještě s žádným mužem pořádně nemluvila. Měla jsem strach. Z odmítnutí, z nepochopení. Vlastně jsem nevěděla, jak se to pořádně dělá. Záviděla jsem holkám u nás na gymplu, těm, které si vyměňovaly vášnivé polibky s chlapci z vedlejších tříd. Toužila jsem být jedna z nich, jenom jsem nevěděla, jak na to. Samozřejmě že jsem měla i klučičí kamarády, jenže to byla jelita, bačkory. S těmi jsem se akorát hádala, nerozuměla jsem jejich názorům, nechápala jsem jejich myšlení. Bavili se o takových blbostech! Vůbec je nezajímala psychologie, otázky ohledně lidské duše, trápení, lásky. Co je smysl života?

Ale Vladimír, ten vypadal jinak a choval se jako dospělý. Však taky dospělý byl! Je o čtyři roky starší než já, spočítala jsem si na prstech. A už pracuje. V JZD, jak říkala babička. Vladimír je odborník na zvířecí duši! Jo, nebylo těžké to poznat, když mluvil o králících. Takže je i chytrý. A ty jeho delší vlasy… Mluvil o svobodě. Čím víc jsem nad tím přemýšlela, tím víc jsem toužila o tom mladíkovi vědět víc. Ve skrytu duše jsem totiž tušila, že i když jsme úplně odlišní, ve své podstatě jsme oba stejní. Musím se na něj dnes večer zeptat babičky…

Babička seděla v křesle a štrikovala. Na stole jí hořela svíčka, aby lépe viděla.

„Babi?“ opatrně jsem se zeptala.

„Ano, má drahá?“ usmála se a po očku po mně mrkla.

„Kdo je ten pán, co tu dneska byl?“

„Jakýho pána myslíš, Kristi?“ nechápala babička.

„No, ten… Vladimír…“ Jeho jméno mi uvízlo v krku, musela jsem nasucho polknout.

„Aha, Vláďa… To je hodný chlapec, citlivý, chytrý,“ řekla, aniž by zvedla oči od práce. „Jenom nemá zatím moc štěstí v životě…,“ dodala smutně.

„Jak to?“ vypadlo ze mě rychle.

„Ale to víš, no, ne každý je politicky poslušný… Navíc jeho prarodiče žijí za oceánem, až v Americe. Odjeli tam těsně po válce, pomatuji si to doteď, to jsem byla ještě mladá a hodně se to u nás na vesnici řešilo. Chtěli, aby šel Vladimírův otec s nimi, ale už mu bylo osmnáct a našel si tu děvečku, tak se nakonec rozhodl, že zůstane tady, s ní. Ale měl v plánu, že za pár let za nimi odjedou.“

„No a odjeli?“ dychtila jsem po pokračování.

„No neodjeli, však víš, jaká je doba. Vladimíra zatkli v padesátých letech. Nelíbilo se mu, co tady komunisti páchali za zvěrstva. Chudák, v kriminále umřel na zápal plic. A malý Vláďa zůstal sám, s mámou. Tedy ne tak úplně, musí se starat ještě o další tři sourozence, o sestry.“

„Aha…“

„A proč tě vlastně Vláďa tak zajímá?“ vyzvídala babička.

„Já jen tak, když tady u nás byl… Má takovej jinej účes…,“ polkla jsem nervózně.

„To víš, no, to je Západ. Prarodiče mu posílají časopisy a noviny. Je to chytrý kluk. Doufá, že teď, když se situace trošku uvolnila, by se mohl podívat za babičkou a dědečkem do Ameriky.“

„Tý brďo, Amerika!“ žasla jsem.

„Je to paličák, vím, že chce bojovat za pravdu a spravedlnost, ale to není vždycky tak lehký. Říkala jsem mu, ať si dává pozor, aby nedopadl jako jeho táta. Ale on ne, je to hlava dubová, beran jeden! Nedá si říct!“

Seděla jsem mlčky. Nevěděla jsem, co mám říct. V hlavě mi to šrotovalo. Je to rebel. Západ! Tak on má kontakty s Amerikou?! To je zakázané a vzrušující! Chtěla bych se ho zeptat na tolik věcí. Vědět víc informací o tom „zakázaném světě“. Vědět víc o něm.

„Je to hodný a pozorný kluk, ale dávej si na něj pozor, víš, jaká je doba. Sice se teď trošku uvolňuje atmosféra, ale já si pamatuju, jaký to bylo za války. Rozhodně bych ti nic podobného nepřála, dítě,“ upozornila mě babička.

„Neboj, babi, jsem rozumná,“ usmála jsem se na ni.

„Já vím, děvče, ale mládí je paličaté a nerozumné.“

Její poslední věta nějakou dobu visela ve vzduchu. Ale já už jsem věděla, že babičku poslechnout nemůžu, protože, jak sama dodala, mládí je paličaté a nerozumné. Toužila jsem po vědění. Ta zakázanost mě nesmírně lákala. Byla jsem odhodlaná, že vykročím do neznáma a promluvím s Vladimírem.

Kapitola 2

V hlavě jsem si začala spřádat plány, jak začít konverzovat s NÍM!

Ahoj, jakpak se dneska máš? Blbost! Ahoj, jaké máš dneska plány? Trapas! Jak mám tedy začít?

A najedou jsem ho zahlédla. Byl podvečer a on, jako každý den, se projížděl na koni po pastvině, která ležela přesně naproti babiččině malé chaloupce. Tvořila jakýsi předěl mezi jejím stavením a statkem. Na tom statku, jak jsem později zjistila, bydlel Vladimír.

Když jsem ho uviděla, byl do půl těla svlečený. Všimla jsem si jeho lehce vyrýsovaného chlupatého hrudníku a jako by mnou projel blesk. Sledovala jsem, jak elegantně kluše po louce. Byl jako z filmu! Nohy jsem měla těžké, nechtělo se jim hýbat. Ale hlava, ta na ně křičela: Sakra, tak už za ním upaluj! Na co ještě čekáš?!

A tak jsem se k němu rozběhla. Když jsem byla asi pět metrů od něho, všiml si mě. V krku mi vyrostl knedlík, ztěžka jsem polkla.

„Ahoj, copak děláš?“ vypadlo ze mě a vzápětí jsem zrudla jako rak. Panebože, vždyť je přece jasný, co dělá! Byla jsem tak nervózní…

„Ahoj, pasu koně. Jezdím sem na pastvinu každý večer. A co ty, kam jsi se vypravila?“ řekl a usmál se a mně poskočilo srdce.

„Jdu se projít… Čerstvý vzduch je dobrý na spaní.“ Taková blbost. Opět!

„No, to máš pravdu!“ zasmál se. „Tak to tě nebudu rušit. A pozdravuj babičku,“ řekl a dal se s koněm do klusu.

„Děkuju, budu!“ zavolala jsem za ním. Sakra! Ty mě ale vůbec nerušíš, naopak, pomyslela jsem si. Já jsem tak pitomá. Z čeho mám takový strach? Ale aspoň jsem s ním mluvila! Sice minutu, ale mluvila.

Před spaním jsem si představovala, jak s ním cválám na koni. Vítr nám čechrá vlasy. Jedeme jen já a on, sami dva! Hlavu mám opřenou o jeho rameno, cítím jeho vůni. Vůni sena a zpoceného mužského těla!

A při této myšlence jsem usnula, jako když mě do vody hodí.

Ráno jsem si dala svou nejmilejší snídani. Sedla jsem si na oblíbenou dřevěnou houpačku, s chutí jsem žvýkala chleba s máslem a zapíjela ho domácím, čerstvým mlékem.

„Kristi?“ uslyšela jsem volat babičku.

„Ano, babi?“

„Jdu se podívat ke Konečným, má se jim narodit hříbě, jdeš se mnou?“

„Já nevím, babičko, moc se mi nechce…“ Raději jsem si chtěla číst a přemýšlet o svém novém záhadném objevu.

„No, jak chceš, drahoušku. Bude tam Vladimír, myslela jsem, že by tě mohlo zajímat, jak se rodí mládě, ale nevadí…,“ řekla a chystala se k odchodu.

„Babičko… počkej na mě, půjdu s tebou!“

„Kdysi to býval velký statek, jako dítě si pamatuju, že zde měli hodně služek. Koneční měli pět dětí, pracovali od rána do večera, aby vše zvládli! No a teď jim to komunisti znárodnili!“ vyprávěla mi babička cestou. Opravdu to byl obrovský, nyní lehce zanedbaný statek.

„Dobrý den, paní Dvořáková,“ přivítal nás Vladimír.

„Ahoj, chlapče! Tak co, už to začalo?“ zeptala se ho babička.

„Má vrhnout každou chvíli,“ odpověděl.

Přišli jsme do stáje. Byla velká. Kdysi tu mohlo být dvacet koní, hádala jsem. Dnes tu byla sotva polovina. Šla jsem dál, za babičkou, která následovala Vláďu. Na konci stáje ležela na zemi klisna s obrovským břichem.

„Už je otevřená,“ prohlížel si klisnu Vladimír.

Hlouček lidí poodstoupil. Vladimír zajel rukama do černé klisny a snažil se hříběti pomoct ven, na svět. Ta, jakmile ucítila jeho dotek, se začala vzpírat.

„Hou, hou… tiše!“ uklidňoval ji. O pár vteřin později se do ní opět snažil dostat. Ale zase stejná reakce.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Znamení koně.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.