Do skonání věků

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.pointa.cz

www.albatrosmedia.cz

Žaneta Neužilová

Do skonání věků – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Věnováno všem, kteří ve mě věří a dodávají mi tak odvahu.

Předmluva

Když vznikala první slova následujícího textu, nikdy bych neřekla, že to dotáhnou až na knížku. Bylo to spíše takové malé rozptýlení, neaspirující na nic víc než jen na krátkou povídku. Ale příběhy žijí svým vlastním životem…

I když mi po krabicích, šuplících, zásuvkách leží hromady textů, které by mohly v přepsané podobě hravě strčit „Do skonání věků“ do kapsy, rozhodlo hlavně to, že jde o srdeční záležitost. Přiznám se bez mučení, že svět Melior Annis (MA) není z mé hlavy. Za všechno může stejnojmenná česká (!) textová internetová strategická online hra, kterou jsem měla čest hrát už v počátcích. (A ačkoliv jsem to nijak neplánovala, letos bylo 20. výročí prvního spuštění, což je další krásná souhra náhod.)

MA hodně ovlivnilo můj život. Věnovala jsem hře moře času, poznala zde spoustu úžasných lidí, se kterými se přátelím i v reálném životě. A tady se konečně dostávám k onomu osudnému krůčku. Když se něco stane každodenním pěkným (i ošklivým, když vám zrovna strategie úplně nevychází podle představ) zážitkem, jako psavec začnete popouštět uzdu fantazii a vymýšlíte si, jak by všechno to dění prožívaly bytosti, které při hraní využíváte při budování své provincie.

Psaní příběhu o Sal a Natanovi mne moc bavilo a doufám, že potěší i vás. Nemusíte se bát, že tomu nebudete rozumět. Knížka se dá přečíst jako jakákoliv běžná fantasy. Je plná hrdinů, magie, dobra, zla a různých bájných bytostí. Pokud se budete chtít na základě četby dozvědět něco víc o MA, není nic lehčího než si hru zkusit zahrát, je stále aktivní.

Ještě bych chtěla něco dovysvětlit. Kniha „Do skonání věků“ je o snech, o hledání dobrodružství a o snaze prožít něco velkolepého. Je to moje vymazlená prvotina. Není to reklama ani pozlátko, jak vás nalákat ke hraní. Pro mne je to poděkování za příležitost být součástí skvělé komunity hráčů.

Velikánské poděkování patří také těm lidem, kteří vydání podpořili v předprodeji knihy na stránkách online nakladatelské služby Pointa.cz. Bez vás všech, bez báječných sponzorů (těm jsem neskonale vděčná) by knížka nevznikla. Těší mne, že jste mi věnovali svou důvěru. Je to pro mne velký závazek. Proto jsem knize dala maximum umění a talentu, co mám. Výsledek můžete posoudit sami.

Nedokázala bych to ale sama. Děkuji redaktorce Katce za shovívavost a trpělivost s mými nápady. Musím také poslat mnoho díků Zuzce, která jen na základě pár slovíček dokázala vytvořit nádhernou obálku vystihující celý příběh. Moje bezmezná vděčnost patří také korektorce Veronice, protože ze mě dokázala vymáčknout mnohem více talentu, než jsem si myslela, a pomohla mi k dokonalejšímu vyprávění. V neposlední řadě děkuji i Romaně, knihu kouzelně zhmotnila v podobě sazby.

Takže Lepší časy (latinsky Melior Annis) mohou začít…

Jo, abych nezapomněla: RiVale, díky za všechno.

Ještěrka z Jezdců Apokalypsy

Prolog

Úkolem náhody je zamíchat karty života a pak je rozdat.

Svět Melior Annis povstal z popela a v popelu končí. Probouzí se do nového věku jako rozespalé ptáče. A jako bájný Fénix pokaždé roztáhne křídla a má jen jeden pokus k dlouhému letu přes osm bran až k Městu, kde v ohni završí svůj život. Podle legendy určují osud světa tři vyšší bytosti: dobrý král Godefroy vládnoucí Království, zlá tyranka Fiona ovládající Podzemní říši a neutrální barbar Ivar sídlící v Dálných zemích. Ti pak rozdělují svůj díl světa regentům a snaží se, aby jejich strana byla první, která ukořistí poklady nepřátelského Města. Regenti budují svá sídla, opevňují provincie, rekrutují vojska, nelítostně ničí nepřátele a v aliancích probírají nejlepší strategii. Každý chce zvítězit. Vítězí však jen jeden. Dobro, nebo Zlo? V tomto koloběhu se občas objeví dávná varovná proroctví o jiném konci…

Kapitola 1.

Unaveně zabodla hrot zkrvaveného meče do rozpálené písečné země a oběma rukama se opřela o záštitu. Poklekla na pískem obalené koleno, sklonila hlavu, položila ji na roztřesené ruce a zhluboka dýchala. Po náročném boji potřebovala zpomalit srdce, které tlouklo tak usilovně, až to bolelo. Raději zavřela oči, rozbolavělé mžouráním do nelítostných slunečních paprsků, aby zahnala mihotající se různobarevné skvrny. V duchu si řekla, že to bude jen na maličkou chvilku, než se vše uklidní. Vítala ticho, které se kolem ní rozhostilo. Mohla se věnovat pouze svým myšlenkám. A ty se teď stále vracely k tomu, jestli už toho všeho nebylo dost…

Již zklidněná se opět postavila a s ušklíbnutím si prohlížela nohy v páskových sandálech, které se vůbec nehodily pro bitvu na písečných dunách. Pokusila si otřít špičku chodidla o lýtko, jenomže zlatavého obyvatele pouště, smíšeného s krví a potem, se nezbavila. Žhavá zrnka, ostrá jako lazebníkova břitva, jí nemilosrdně rozdírala měkkou kůži mezi prsty. Sprostě zaklela.

Odpornější než písek byl pach. Pach krve a smrti, který se usadil v každé nitce oděvu, v každém vlasu na hlavě. Bude trvat dlouho, než se ho zbaví. Po čase ustoupí a zanechá po sobě pouze vzpomínky. Ty možná vyblednou, avšak nikdy docela nezmizí. Stále a znova se bude budit s hrůzou v očích, s výkřikem na rtech…

Kapička potu pozvolna stékala po opálené tváři přes koutek rozpraskaných rtů k bradě, kde zůstala chvilku viset, až ji nakonec přemohla gravitace a ona dopadla na vyprahlou rozpálenou zem. Slunce nemilosrdně sálo všechnu dostupnou vláhu a měnilo poušť v místo žhavé smrti. V tuto hodinu se každý rozumný člověk snažil poušti vyhýbat. I žena se pozvolna chystala k odchodu, když jí na záda dopadla něčí těžká ruka.

Prudce se narovnala. Jak hloupě se nechala překvapit. Spěšně se otočila a uviděla vysokého šlachovitého muže, který v dlaních s dlouhými útlými prsty držel zakrvavělý meč, jehož špička mířila na její břicho. Automaticky sáhla po své zbrani a její hrot vmžiku směřoval na protivníkova prsa.

Mužova sluncem ošlehaná tvář nevyjadřovala žádné emoce. Pouze přimhouřil jasné zelené oči a pátravě se ženě zadíval do očí barvy jantaru. Jeho oči však putovaly dál. Prohlížely si trochu rozcuchané husté tmavé vlasy protkané vyšisovanými rezavými pramínky, které měla žena stažené do copu. Jeho konec končil kdesi v mezírce mezi prsy v krapet vyzývavém výstřihu světlehnědé kožené zbroje. Snažil se podívat na trénovanou postavu zahalenou v krátké žluté plátěné tunice. Snad by obdivoval i její svalnaté, poněkud kratší nohy, ale zrak se mu stále vracel na konec ženiných vlasů. Olízl si drsným suchým jazykem rozpraskané rty, které by se byly usmívaly, kdyby to tolik nebolelo. Pomaličku sklonil zbraň.

Žena si všimla jeho pohledu, zvedla špičku meče a zakývala s ní muži před obličejem: „Kam si myslíš, že zíráš?“ Muž zatřepal hlavou, až se mu zavlnily světlé rozcuchané vlasy. Přikročila blíž, meč v její ruce se skoro dotýkal mužova obličeje. Zkoumavě obdivovala mužovy plné rty a řezané rysy. Pak s úsměškem dodala: „Natane, kdybys měl sliny, kapaly by ti tolik, že by tu za chvíli rostly kytky. Zavři pusu, nebo ti tam vletí bludička.“

Čekala společníkovu vtipnou odpověď, jak bylo jeho dobrým zvykem, ale Natan očividně neměl chuť na žertování, takže se jen unaveně zeptal: „Co teď?“ Nebylo pochyb, co svou otázkou myslí. Pohled jí sklouzl kamsi k horizontu, kde, jak oba dobře věděli, stálo honosné Regentské město plné taveren, tržišť, domů a paláců.

Odpověděla: „Nevím. Vyhráli jsme, takže budou oslavy. Třeba konečně dostaneme pořádně zaplaceno.“

Pobaveně zavrtěl hlavou: „Neříkalas, že je tohle poslední bitva?“

– „Ano, říkala.“

– „Takže z tebe bude usedlá panička s třema dětma?“

V očích mu zajiskřily šibalské plamínky. Odfrkla si. Tohle musela snášet pořád. Založ si rodinu! Jako by pro ženu nebylo lepší poslání. Se vzteklým švihnutím sklonila zbraň. Vycenila na svého dlouholetého přítele a kamaráda ve zbrani Natana zuby. Už si ani nepamatovala, kdy se poprvé setkali. Od onoho okamžiku uplynula hodně dlouhá doba.

Vytáhla z kožené brašny kus naolejovaného hadru a naučenými pohyby začala čistit čepel meče.

Natan svoji zbraň zlehka otřel o rukáv již hodně špinavé košile, zasunul meč do pochvy na boku a pomalu odcházel směrem k městu. Nejspíš měl na Salomeu počkat, ale boj ho natolik vyčerpal, že neměl sílu na jakékoliv diskuse. A bylo mu jasné, že Sal tu jeho připomínku o budoucím životě nenechá jen tak být.

Sal svoji zbraň čistila velice pečlivě, patrně i proto, že se se svými myšlenkami zatoulala hluboko do své minulosti. Vzpomněla si na dobu, kdy její největší tužbou bylo vlastnit meč ze skládané oceli s nádherným vzorem a vyhrát každý souboj. To všechno změnila nešťastná příhoda, která se odehrála daleko odsud v jednom tmavém údolí plném smrti. Rozzlobeně leštila ocel a v duchu si nadávala, že si ty ošklivé vzpomínky stále připomíná. Důvodem byl nepopiratelný fakt, že ji to hodně změnilo. Odevzdaně vzdychla a pokračovala ještě urputněji ve svém díle.

Jakmile Salomea zbavila meč poslední krvavé skvrnky, zasunula ho do prostého koženého pouzdra a vydala se stejným směrem jako její přítel. Myšlenky se jí bez počátku a bez cíle rozletěly hlavou. Při marné snaze najít v nich smysl si nevšímala, že kráčí středem bitevního pole. Nevšímala si mrtvých světélkujících těl zohavených mocnou válečnou magií. Nevnímala těla lidí, kteří s ní bojovali ve stejné jednotce. Necítila pach obrovských netvorů, jejichž zdechliny se pod vroucím pohledem slunce rychle rozkládaly. Dnes to byl skutečně masakr. Regent provincie podcenil sílu nepřátelské armády. Přesto zvítězil. Snad kvůli pěšákům, možná to předurčili žoldáci. Kdo ví?

Ze zamyšlení Salomeu vytrhl lehký závan vzduchu. Smysly, zdokonalené lety boje, bily na poplach. Nepatrný zvuk sem nepatřil, přece však byl velice známý. V poslední chvíli uskočila, aby na místo, kde ještě před okamžikem stála, dopadlo obrovské tělo zraněného draka. Srdce jí mocně tepalo v hrudi, pár vteřin počkala, než se uklidní, zhluboka vydechla a pak obezřetně přistoupila k umírající sani. Ta ztěžka sípala. Upírala na ni zlatavé oči.

Pravou rukou opatrně draka pohladila po nozdrách. Bylo by to hodně odvážné, nebýt vnitřního hlasu, který ji ujistil, že zraněný tvor nemá dost síly, aby jí ublížil. Prohlédla mu hlubokou ránu na krku, ze které pomalým čůrkem vytékala krev. Zamračila se. Drakovi sama nedokáže pomoct. Do města je to daleko, navíc přes poušť. Než by se vrátila s léčitelem, už by tu ležel mrtvý.

Podrbala ho na zlaté šupinaté hlavě a ztěžka zašeptala: „Mohu to urychlit.“ Saň obtížně oddechovala a zrak upírala neustále kamsi dozadu ke svému ocasu.

Salomea si s překvapením uvědomila, že uvnitř své hlavy cítí cizí přítomnost. Cosi neznámého se pouze zlehka dotklo jejích myšlenek a hned zase zmizelo. Ten chvilkový pocit rozdvojení s ní otřásl natolik, že si málem nevšimla, jak drak vyčerpaně zamrkal víčky a zlehka přikývl. Pak zavřel oči. S jakýmsi úlevným povzdechem položil hlavu na stranu, aby odhalil slabé místo bez šupin. Žena zašeptala: „Budiž ti Fiona milostiva.“ Jedním bodnutím do krku zvíře usmrtila. Z dračích očí na zem dopadly velké horké slzy, které se ve slunečním žáru okamžitě vypařily.

Kdyby nebyla Sal úplně vysílená a dehydrovaná, asi by se také rozbrečela. V bitvách nesla nejhůře chvíle, kdy umírali draci. Patřili mezi velice inteligentní tvory, kteří se dorozumívali především telepatií. Mladá žena jejich řeči dobře rozuměla. Nejednou už jako malá zašla do stájí, aby si s těmito moudrými tvory tajně povídala.

Otřela šarlatově zabarvený meč o drakův pancíř a zasunula jej do pochvy. Důkladnou očistu musí odložit. Pokud má Natana dohnat ještě před branami města, je nutné si pospíšit.

Byla už skoro na odchodu, když uslyšela nějaké slabé zapištění. Polekaně povytáhla meč z pochvy, ale potom uviděla, co se pohybuje pod dračím křídlem, a vrátila zbraň zpět do pouzdra. Nemohla uvěřit svým očím, protože se ven vybatolilo maličkaté dračí mládě. Takže ten mrtvý drak byl vlastně dračí matka. Proto se pořád dívala dozadu. Měla strach o své malé. Salomea se neubránila mateřským instinktům, holátko ostražitě zvedla a chtěla ho pomazlit.

V tom okamžiku jí mozkem projela ohromná bolest, která vystřelovala do celého těla. Měla co dělat, aby dráče opatrně položila na zem. Pak si už jen držela oba spánky. Upadla do horkého písku. Ačkoliv měla pocit, že leží na rozpáleném kovu, větší utrpení jí působila psychická bouře, kterou rozpoutalo dráče při pohledu na mrtvou matku. Napůl šílená dračím utrpením se pomalu plazila k malému tvoru, aby agónii zastavila. Mezitím se ze všech sil snažila postavit alespoň částečnou obranu před přívalem divoké psychické síly. Jakmile měla malého draka opět na dosah, zvedla se na kolena a zakryla mu výjev, který jej tolik trýznil. Bolest konečně polevila. Toho Salomea využila k zašeptání několika uklidňujících slov. Pomalu dráče hladila a svým tělem zabraňovala výhledu na mrtvou matku. Zvolna se uklidňovalo. Mentální útok pomalu odezníval.

Salomea zhluboka dýchala. Snažila si uspořádat chaotické myšlenky. Tak silnou psychickou vlnu u draků ještě nezažila. Zmateně hloubala nad tím, zda to mohlo být emocemi, které vyvolala smrt nejbližší bytosti. Další možností byl fakt, že se jednalo o divokého draka, jemuž prozatím výcvikáři nepotlačili silné telepatické schopnosti.

Žena pomaličku a s jistou dávkou něhy odváděla dráče přes pustinu dál od ležícího těla. Nervózně dumala nad tím, co může udělat. Pokud ho vydá městské stráži, bude dáno do péče výcvikářů. Nasadí malému obojek a stane se z něj další stroj na zabíjení, který nakonec umře stejně jako jeho matka v dalším boji. Nesmyslně brutálním, jako byl ten dnešní. Zatřásla hlavou, až se jí cop zavlnil kolem těla. „No a? Co je mi po nějakém hloupém zvířeti! Takových všude je!“ zakřičela na žhavé odpolední slunce a navztekaně zamířila k městu. Vždycky, když se snažila někomu pomoci nebo projevila špetku soucitu, se to otočilo proti ní. Tu chybu už neudělá!

Dráče, vyděšené změnou v jejím hlase, tlumeně zakňučelo. Zastavilo se, chvíli vypadalo bezradně, nakonec se pomalu vydalo za jediným živým tvorem, který mu věnoval poslední péči. Mezi malé nožky, obdařené obrovskými drápy, se mu neustále pletl ocas i křídla. Tento druh draka nebyl na chození uzpůsoben, takže jeho chůze byla spíše klopýtavá, místy velice neohrabaná. Dráče létat zatím neumělo, nebo lépe řečeno, ani se o to nepokusilo.

Salomea sprostě klela, nadávala na všechny a na všechno. Přesto pokaždé zastavila, aby ji mládě mohlo dohnat. „Tak si pospěš! Jinak nás oba to vedro zabije,“ odvětila mnohem vlídnějším hlasem. Neudržela se a při pohledu na neohrabanost malého zvířete se rozesmála. Dráče se pokusilo zrychlit a několikrát nemotorně upadlo. Žena se smála srdečným smíchem, až se jí řinuly horké slzy po tvářích. Všechna zloba byla ta tam. Salomea smířlivě potřásla rameny: „Teď už tě tady nemůžu nechat, co?“ Podrbala mládě po hlavě. To hrdelně zapředlo. Úplně jako kočka její babičky. Ten okamžik rozhodl o dalším osudu nevinně vyhlížejícího tvora.

Již společně vykročili dál. „Co s tebou? Do města tě vzít nemůžu. A na poušti nepřežiješ,“ dotazovala se už po několikáté dráčka, který právě objevil slast lidského pohlazení a neustále do ní drkal hlavou.

Kráčeli vyprahlou pustinou, Salomea se už ani nepotila, všechna vláha z jejího těla pomalu odcházela spolu s jejím horkým dechem.

Ještě ráno si dávala v hospodě poslední pivo před bitvou. To ovšem netušila, kde jejich dnešní pouť skončí. Oddíl se nechal vylákat hlouběji do pouště. Sice se jim podařilo jednotku štítonošů dohonit a vybít, ale za cenu toho, že se oddělili od hlavního voje. Netušila, kde skončili ostatní. Byla to hloupost, o tom nebylo pochyb, ačkoliv v té době bylo slunce za mraky.

Slunce už z ní vysávalo poslední zbytek sil. Náhle postřehla skalní masiv rýsující se kousek od města. Viděla husté lesy. V dáli slyšela burácející vodopád. Nevědomky si olízla rozpraskané rty. V představách již cítila vlhkost vzduchu, jemný poprašek cákající z proudící vody. Rukama by zajela do trsů zelené trávy a vyvalila by se do pozdních paprsků zapadajícího slunce… Pálící pouštní slunce ji vrátilo zpět. Bezděčně se otřásla. Zrak jí padl na dráčka, který svou velikostí a nemotornými pohyby připomínal malé vlče. Vesele se zašklebila, protože se jí v hlavě vylíhlo elegantní a prosté řešení problému, jak dostat dráčka do města, aniž by je někdo odhalil.

Mnohem později kulhala špinavou ulicí veselícího se města a nevrle se mračila na vše a na všechny, které potkala cestou. Přesvědčit neodbytné mládě, že je pro něj nejlepší, aby zůstalo samo v lese, se ukázalo opravdu těžkým úkolem. Dráče za ní neustále chodilo, vyděšeně pištělo a nervózně mávalo žlutými křídly. Pozorovala jeho místy ochmýřené světle žluté tělíčko. Na hřbetě se mu rýsovaly zlatavé šupiny, jež jako zrcátka odrážely sluneční paprsky a osvětlovaly tak paseku barevnými skvrnkami. Dumala nad tím, o jaký druh draka jde. Vzhledem k tomu, že mnoho mláďat neviděla, to nemohla s jistotou určit. Z doslechu navíc věděla, že malí draci vůbec nemusí mít stejnou barvu jako dospělí. Dráče chodilo nervózně kolem ní a nenechalo si vymluvit, aby za ní nešlo dál do města. Několikrát jí netrpělivě šláplo na nohu. Jednou ji dokonce špičkou drápu škráblo do lýtka.

Nakonec si sedla na pařez a dlouze mu vysvětlovala, proč je to nutné. Nezapomněla ho přitom přesvědčovat, že se určitě vrátí a postará se o něj. Už v té chvíli totiž sama sobě slíbila, že pro změnu může zase jednou nějaký ten život zachránit. Jeho matka by ho nenechala zemřít, takže ten úkol přešel na Salomeu.

Aby dráček nabral síly, ulovila mu zajíce. V duchu děkovala Natanovi, že jí ukázal, jak chytat zvěř do jednoduchých pastí. Zatímco mládě hltavě žralo, stále mu opakovala, že se určitě vrátí a že se nemá čeho bát.

Nebyla si jistá, jestli žlutý dráček úplně všemu porozuměl, ale při odchodu se otočila a viděla, že se prozatím položil do šťavnatého pažitu. Sem tam pohodil neposedným ocasem, zavrtěl drobnými oušky. Na rozloučenou hlasitě zafuněl a pak jen zavřel oči.

Město oproti poušti nabízelo chladný vzduch a příjemné osvěžení v podobě mírného vánku. Bylo plné zeleně, zahrad a paláců. Tedy ne úplně všude – i zde byly čtvrtě, kam byste sami nikdy nešli. Naštěstí byla většina města příjemná. Lidé bydleli v malých domečcích z nepálených cihel s barevnými omítkami. Obyvatelé své město plné úzkých uliček milovali, i přestože by ho mnozí cizinci nazvali špinavou dírou plnou bídy. Sal s Natanem postupně objevovali místní krásy, například bílý kamenný most, pod nímž protékala řeka. Moc lidí tam nechodilo a voda byla příjemně osvěžující. Ovšem v období, kdy pršelo, se změnila v hnědožlutou blátivou stoku, která zaplavila celé město. V té době raději sedávali v kasárnách, po tavernách, vyprávěli si veselé i smutné historky a věnovali se karbanu.

Nyní prolézala jednu zaplivanou hospodu za druhou a hledala Natana, kterého považovala za nejlepšího druha ve zbrani. Znala ho téměř celý dospělý život. Za tu dobu se mezi nimi vytvořilo pevné pouto, přesto nikdy neměla odvahu vyptávat se na jeho minulost. Natan mluvil jazykem spodiny, ale ve chvílích, kdy přemýšlel nad nějakým problémem, nebo ve chvílích, kdy byli úplně sami a diskutovali, dokázal Sal překvapit skvělými jazykovými schopnostmi. Chtě nechtě si musela přiznat, že ho má svým způsobem ráda, ačkoliv absolutně nechápala proč. Ten chlap byl neuvěřitelný magnet na problémy. Proslulý hazardní hráč, hodně mizerný zloděj a o to větší proutník. Jeho neustálý optimismus a sladký úsměv na dokonale oholené tváři dokázal dostat do postele téměř všechny ženy. Ten mizera toho uměl pořádně využívat. Začalo to pokaždé stejně – hospoda, dívka, tanec. Nevěděla, kde se naučil tančit. Tančil totiž dokonale a s tak ladnými pohyby, až měla pocit, že pozoruje divokou kočku, která si hraje s myší. Pak přišlo malé předvedení reflexů při házení nožem a rybička se už houpala na háčku. Jediný důvod, proč už se někde nehoupal on sám s oprátkou na krku, byl prostý – nechytili ho. Musela uznat, že jeho šermířské umění zachránilo i její život. Navíc to byl obětavý přítel. Takže nad jeho milostnými eskapádami a občasným přivýdělkem zlodějnou přivírala oči. Nikdo není dokonalý.

Neúspěšně prolezla další hospodu, jejíž štít hlásal, že se jmenuje U Zlomeného kopí. Nezbývalo než se vypravit do nejhorší části města. I zde se slavilo velké vítězství v bitvě. Ovšem pach ve vzduchu tu byl mnohem silnější a lidské pohledy mnohem nepříjemnější. Před okradením ji pravděpodobně chránilo jen to, že páchla hůř než většina žebráků tady. Ještě pořád se nestihla vykoupat. Při pohledu na ni každý usoudil, že už ji pravděpodobně někdo okradl a že už nemá nic, co by stálo za případné potíže s jejím mečem.

Natana našla pozdě v noci až skoro v poslední krčmě, která nesla příhodné jméno – Zatracenec. Seděl uprostřed lokálu a bavil všechny přítomné, včetně několika šenkýřek, nějakou jistě velmi zábavnou a smyšlenou historkou o svých dobrodružstvích.

Protlačila se až k němu a pevně mu stiskla rameno: „Musím s tebou mluvit. Hned!“ Překvapeně se obrátil, a jakmile ji spatřil, rozzářil se: „Kruciš, Sal! Kde jsi byla? Přišlas o oslavu!“ Nakrčil nos: „To ses nemohla aspoň vykoupat? Co si tady o mně pomyslí? Kazíš mi dobrou pověst.“ Salomea si všimla, že se stihl nejen vykoupat, ale ještě navštívit krejčího, kadeřníka a hladce se oholit. Podívala se na chichotající se dámské osazenstvo a zaškaredila se. Už toho měla opravdu dost. Potíže s dráčetem, dlouhé hledání Natana… Tohle bude chtít rázné a rychlé jednání. S hrdelním zavrčením kamaráda chytila pevně za zelený kabátec a táhla ven: „Ty žádnou dobrou pověst nemáš. Jdeme!“ On se jen pobaveně usmíval na obecenstvo: „To víte, pánové. Ženy po mojí společnosti prostě touží. Nekoupala se a chce umejt záda.“ Lidé kolem propukli v hlasitý smích. Nejraději by ho dloubla mečem do žeber. Protočila oči a v duchu Natanovi spílala, že na podobné hrátky není příhodný čas. Podařilo se jí rozchechtaného a trochu opilého Natana odtáhnout na chodbu. Ťukla ho klouby zaťaté pěsti do hlavy: „Není čas na žerty. Vzpamatuj se a zapátrej ve svém dnes již malinkatém mozečku. Potřebuju vědět, co všechno žerou dráčata. Hlavně co ještě dalšího potřebují, aby přežila.“

Natan se dlouze nadechl, zamračil se, až se mu na čele objevila hluboká vráska, a poměrně rozhněvaně zmáčkl ženě rameno: „Sakra, a kvůli tomu mě rušíš v tom nejlepším? Kruciš, Sal! Proč?“ Už vůbec nevypadal opile. Sal mu vzdorovitě pohlédla do očí: „Jedno schovávám v lesích u města. Nechci, aby se dostalo do rukou výcvikářů.“

– „Dráče? Budiž ti Fiona milostiva, kdes ho splašila?“

– „To je na dlouhé povídání a já nemám čas. Slíbila jsem, že se k němu vrátím.“

– „Slíbilas? Drakovi? Nebylas moc dlouho na slunci?“

Salomea smetla z ramene jeho ruku. Docházela jí trpělivost. Zaťala pěsti a celá se napružila. Natan pomalu zvedl ruce ve smířlivém gestu: „Hej, Sal. Klídek, jo? To chce ňáký promejšlení. Můžem něco malého popít. Ty se vykoupeš. Uděláme si společný pohodlí a zase bude dobře.“ Spiklenecky na ni mrkl.

– „Myslím to vážně, Natane! Potřebuji vědět, co všechno potřebujou malí draci k životu. Ty jsi nějakou dobu pracoval u výcvikářů. Víš toho víc než já.“

– „Kruciš, Sal, mládě vydrží bez čerpání magie možná den dva a pak to začne bejt nebezpečný. Obzvlášť, pokud se bude muset během chladné noci zahřívat. Hádám, že maso užs mu dala…“ Odmlčel se, a když přikývla, pokračoval vážnějším hlasem: „Draci jsou tvorové divoké magie. Mohou ji čerpat ze země, z vody i ze vzduchu. Kdes sakra přišla k dráčeti? To mi musíš vyprávět!“ Podrbal se na hlavě a v náhlém osvícení mysli vykřikl: „Pojď, znám tu jeden výbornej tichej podnik.“ „O tom nepochybuji,“ zamumlala Salomea nakvašeně, ale nechala se odtáhnout ven z krčmy.

Natan bez sebemenšího zaváhání procházel městským labyrintem uliček a průchodů. Sal se pořád ošívala, necítila se v téhle čtvrti vůbec příjemně. Pokaždé jí naskakovala husí kůže ze zdejších tmavých uliček. Nebyl tady slyšet dětský smích a vůbec… Bylo tu nějak mrtvolno. V noci se tu ozývaly podivné zvuky, výkřiky a strach nahánějící kvílení. Začala se urputně se škrabat na břiše a raději dýchat ústy, protože její vlastní odér už byl skutečně nesnesitelný. Obličej přitom křivila tak mistrně, že by svou ošklivostí zahanbila i starého orka. Doufala, že ji Natan zavede na nějaké hezké místo.

Dotyčný podnik byla tichá čajovna spojená s noclehárnou. Stačilo hodit majiteli pár mincí a hned měli klíče k pokoji v zadní části. Sal byla překvapená, kolik chodeb a místností se skrývá v zadním traktu. Skromné dřevěné průčelí čajovny s ohromným železným štítem ve tvaru čajové číše nenaznačovalo, že to tu bude takto veliké. Natan se po desítkách metrů konečně zastavil, s potutelně přihlouplým výrazem odemkl dveře a pozval ji dovnitř.

Nacházeli se ve zvláštním pokoji plném svíček a pohodlných polštářů. Salomea si potichu prohlížela růžové stěny zdobené zlatými a červenými květinami. Sem tam zahlédla červené srdíčko. Hm, o tomhle místečku jí ještě nevyprávěl. A to se její přítel chlubil kdečím.

Natan se spokojeně zazubil. „Ták, a teď mi to můžeš celý pěkně vod začátku povyprávět.“ Salomea bezhlesně sledovala, jak se zavrtává do sametových polštářů a staví si tam útulné hnízdečko.

Na okamžik marně přemýšlela, kde vlastně začít. Unaveně klesla hned vedle kamaráda do nadýchané vrstvy podušek a po minutce ticha mu vyložila celý příběh od okamžiku, kdy ze soucitu zabila dračici, přes emocionální útok mláděte na její smysly, až po popis místa, kde dráče schovala před výcvikáři. Nevynechala vůbec nic a nyní již vážný Natan její vyprávění nepřerušoval, jen s přikyvováním naslouchal.

Nakonec se s povzdechem a podrbáním na hlavě zeptal: „Co s ním chceš dělat? Kruciš, Sal, nemůžeš ho věčně schovávat. Za skrejvání draka je provaz.“

– „Nevím. Myslela jsem… Někde přece ještě musí žít prastaří divocí draci. Příběhy vypráví o místě za Pustinou.“

Natan se napjatě posadil: „Země Prastarých? To ses úplně pomátla. To si jako myslíš, že se dostaneš do Země Prastarých? Přes Pustinu smrti? Není způsob, jak se tam dostat a dostatečně se ochránit. Zešílíš nebo se proměníš. Nevím, co je horšího.“ Vytáhl z kapsy minci a neklidně si s ní pohrával. Salomea chvíli pozorovala jeho nervózní jednání. Věděla, že přemýšlí. Odhodlaně řekla: „Určitě na něco přijdeme. Potřebuji to dráče nakrmit. Trápí ho nějaký zvláštní hlad. Nechápu to. Jedlo dost.“ Natan nepřítomně odpověděl: „Magie. Potřebuje magii. Je příliš malej a nemá matku, která by mu pomohla najít zdroj a čerpat z něj. Samo to nezvládne. Umře.“

– „Musí to jít. Výcvikáři odebírají mláďata pro výcvik hned při narození. Čím je krmí?“

– „Používaj Nifretův kámen. Pomáhá najít prameny magie a čerpat z nich. Ale ten je schovanej v paláci. Nemáš šanci se tam dostat, a i kdyby… Za krádež magickýho předmětu je rozsudek smrti, takže sme zase zpátky u tý samý oprátky. Hej Sal, to je bláznivej nápad.“

– „Ty určitě něco vymyslíš,“ zapředla sladkým hlasem a nevšímala si jeho pohrdavého odfrknutí.

Klekla si před přítele, položila si vedle něj ruce a opřela se o ně tak, aby se jí díval přímo do výstřihu. „Já se teď půjdu opláchnout a ty máš čas na bezvadný plán.“ Muž upustil minci, bleskurychle se napřímil, pozvedl hlavu a vypadalo to, že chce Sal políbit. Ta se usmála, mrkla na něj a jemně se mu vykroutila z náručí. Ukázala palcem na dveře: „A ty mne prosím omluv.“ Natan se neochotně vyhrabal z kopce polštářů a zamířil ke dveřím. Pak si na cosi vzpomněl. Vrátil se, aby se rozhlížel a pátral po zemi. S úsměvem pozvedl zlaťák: „Tady se mi mrška schovala.“ Cvrnknul Sal do nosu a urychleně se odebral ke dveřím, odkud na ni mrkl: „Moh bych ti třeba umejt záda.“ Stihl dveře zavřít dřív, než na ně ztěžka dopadl největší polštář.

Zatímco se Salomea koupala, Natan rázoval dlouhými kroky zpět do přední části budovy a přitom usilovně přemýšlel. Poté dlouze mluvil s majitelem, zacinkaly zlaté mince a šly pěkně z ručky do ručky. Natan na nic dalšího nečekal a spěšně vyběhl ven, aby si zařídil další záležitosti, takže už neviděl, jak hostinský posílá své syny někam ven do tmy, aby přinesli potřebné zboží.

Natan se za nějakou dobu vrátil zpět do pokoje. Unaveně se svalil do hnízdečka na zemi a poslouchal cákání vody, které se ozývalo z oddělené části pokoje. Mohl by se podívat za paraván, kde stála vana, ale byl si jist, že by ho pak naštvaná Salomea propíchla mečem. Odolal svému pokušení a raději se věnoval jídlu, jež mezitím přinesla za jeho nepřítomnosti jedna z dcer majitele.

Ujídal maso a přemýšlel, jestli to náhodou nebyla Ela. Už ji dlouho neviděl. A kdykoliv si připomněl ty její úžasné prstíky, hned se mu postavily chloupky na zádech. Zpět do reality ho vrátily zvuky z druhé půlky pokoje.

S úsměvem si vzpomněl na své první setkání se Salomeou. Byla to taková nevyspělá žába, která už tenkrát dokázala s mečem neuvěřitelné věci. Vždycky měl podezření, že v dětství navštěvovala šermířskou školu. Nikdy se na to neptal, jako se Salomea nevyptávala jeho, kde se co naučil. Nebyl důvod. A pokud to sama nezačala probírat, nepátral po tom.

Už tehdy poprvé si všiml nádherných jantarových očí, ze kterých sršely jiskry. Samozřejmě se ji pokusil svést. Bohužel ještě neměl ty správné zkušenosti s tak mladými ptáčátky, sám byl ještě mlíčňák a asi moc tlačil na pilu. Salomea mu jasně dala najevo, že tudy cesta nepovede. Chvíli byl uražený, časem se hrany jejich vztahu naštěstí obrousily. Zažili spoustu zajímavých a veselých věcí. Přišly i situace, ze kterých mu do teď naskakuje husí kůže. Obzvláště ta jedna. Pořád se snažil najít vysvětlení, co se opravdu stalo. Nevědomky si přejel po ruce s chloupky postavenými v pozoru. Měl mrazení v zádech, jako kdyby na něj sáhla smrt. Od té doby se z nich se stali nerozluční kamarádi ve zbrani. Mělo to však svou stinnou stránku. Vytvořila se mezi nimi jakási propast, kterou ani jeden nechtěl překročit. Přestal se snahou o dobytí Salomeina srdce. Vlastně se mu to občasné kamarádské jiskření líbilo. Sice měl v srdci stále maličkatý náznak láskyplných citů k této neuvěřitelně sebevědomé ženě, ale pro jedno kvítí slunce nesvítí. Tolerovala ho takového, jaký byl. A on se nesnažil předstírat, že žije pouze pro jednu ženu. Bylo to pro něj jednodušší. A hlavně mnohem zábavnější. Pěstí praštil do nejbližšího polštáře a natáhl se pro další kus voňavého šťavnatého masa.

Salomea si zatím svou lázeň náležitě užívala. Když poprvé nahlédla za paraván, užasle obdivovala obří plechovou vanu, kam by se pohodlně vešli tři lidé. Zatímco napouštěla vanu horkou vodou přímo z nádrže na zdi, dumala nad tím, proč je kovová vana tak veliká. Došlo jí to v okamžiku, kdy si prohlížela detaily k nádrži připevněného rozpáleného kotle na dřevo, který udržoval stálou teplotu. Umělec na nádrži a kotli velmi výstižně vykreslil milostný život. Erotické polohy byly natolik fascinující, že málem zapomněla zastavit horkou vodu.

Celá uzardělá si všimla kádě se studenou vodou. Nejraději by se s ní polila. Nakonec ji raději použila na ochlazení vody ve vaně. Mohla do lázně vlézt prakticky okamžitě a nemusela čekat, až voda vychladne na příjemnou teplotu. V duchu děkovala majiteli za důmyslné nápady. Věřila tomu, že se sem hrnuly zástupy zamilovaných dvojic či trojic, které zde našly veškeré pohodlí pro společný večer. A to majiteli určitě přinášelo hodně peněz.

Jakmile si mořskou houbou začala pečlivě drhnout lýtka, potutelně se usmívala a přemýšlela, co by tomu řekl Natan, kdyby ji viděl. Šklebil by se a měl nemístné návrhy. Neochotně obdivovala vytrvalost, s jakou na ni zkoušel různé hrátky a narážky. Na druhou stranu, pokud mu naznačila, že už dotěrné chování překročilo určené meze, rychle s tím přestal.

Do pokoje zatím doručili několik balíčků, při jejichž rozbalování se Natan pobaveně řehtal. „Vymyslel sem způsob, jak se dostat do paláce,“ sdělil ženě vycházející z koupelnové části. Zahvízdal poté, co uviděl odkryté opálené stehno. Nahněvaně se na něj zamračila a přitáhla si bleskurychle osušku více k tělu.

Muž z jednoho balíčku s poťouchlým výrazem vytáhl malý hedvábný poloprůhledný hadřík. Hodil se spíše na zakrytí obličeje než na ošacení těla. Tohle nosily jisté dámy a rozhodně to nemělo nic skrývat. Leda rozehrávat mužskou fantazii. „Nemyslím si, že by ti to slušelo. Není to tvá barva, Natane,“ vyprskla Salomea, které už došlo, jaký plán se zrodil v jeho hlavě. Z palácového harému by se do vnitra paláce totiž dostat dalo.

Posbírala fialově zabarvené kousky oděvu. Nevěřícně kroutila hlavou. Převracela je v rukách a vyzývavě hleděla na Natana. Přítel se potutelně usmíval a ona věděla, že to jinak nepůjde. S povzdechem zašla za plentu, aby se oblékla. Musela uznat, že to nebyl špatný plán. Patřil spíše k těm odvážným, trochu absurdním kouskům, ale od Natana nemohla čekat nic jiného. Ze své zkušenosti věděla, že právě takové jejímu příteli nejvíce vycházely. Přesto všechno se necítila úplně nejlépe. V okamžiku, kdy ji při tom chytí, půjde určitě o krk.

S povzdechem si do vlasů připevnila tenoučký průhledný závoj. Zahaloval dolní polovinu obličeje, takže jí to zase tolik nevadilo. Alespoň ji nikdo cestou nepozná. Šla se na sebe podívat do zrcadla upevněného na paravánu. Měla za svůj život oblečené ledasco, něco tolik odvážného ještě ne. Přesto si však se zalíbením prohlížela pevné tělo zocelené bitvami. Leckterá dívka by jí mohla závidět pružnost a určitý ledabylý styl, ale již méně záviděníhodné byly šrámy na pažích. Naštěstí jizvy časem vybledly a vytvořily na opálené kůži zajímavou kresbu, která vypadala jako starobylé tetování.

Vyšla zpět do pokoje a neochotně se ukázala Natanovi. Pozoroval ji s přimhouřenými víčky a ušklíbl se: „Prvotřídní zboží nejseš. No, snad bys v královském harému mohla bejt uklízečka.“ Vzala polštář a silně ho s ním udeřila do obličeje. Kdyby chtěla, klečel by jí u nohou a prosil o políbení… Ze zasnění ji vytrhl Natanův hlas: „Tvoje zbraně sem předal zbrojíři…“

– „Doufám, že Samovi.“

– „Neboj, nikomu jinýmu bych je nedal. Vím, že bys mě jinak zabila.“

– „A co nůž? Kde ho mám?“

– „Kruciš, copak si můžeš vzít do harému zbraň?“

– „Můžeš mi aspoň říct, jaký je plán?“

– „Sal, co to je za řeči? To mně jako nevěříš, nebo co?“

– „Tobě věřím, ale tvým plánům už ne.“

– „To se mě teda dotklo. Já mám jen dobrý nápady.“

– „Třeba jako s tím převlekem za nekromanta?“

– „Tak za to já nemůžu. Kdyby se tam nevobjevil ten fext, tak to mohlo bejt dobrý. Dost řečí, jdem na schůzku se správcem harému. Pokud nezískáme Nifretův kámen do rozednění, je po všem. Zejtra si ho brzo ráno vyzvednou výcvikáři, než půjdou hledat prameny kvůli tréninku draků. Za ty roky nevíš, že se hned po bitvě se musej cvičit nový zvířata, co nahraděj ty mrtvý?“

Nečekal na odpověď, neurvale popadl Salomeu za loket a celou překvapenou ji doslova táhl jen o pár uliček dál, k palácovému harému. Žena záhy litovala, že u sebe nemá žádnou zbraň. Potrestala by všechny muže, kteří si ji teď necudně prohlíželi a přímo hltali každou křivku nezahaleného těla. Supěla, cenila pod závojem zuby, nadávala Natanovi, ale věděla, že jinak to prostě nejde udělat. Snažila se od Natana vyzvědět podrobnosti, ale ten zarytě mlčel. Jen se sám pro sebe usmíval, když se na něj Sal náhodou nedívala.

Palácový harém měl podobu honosného sídla s umělecky vypracovanou fasádou, dřevěným ostěním a kamennými arkýři. Regent na svých budovách nikdy nešetřil. Mohl si to dovolit, a navíc zde pak hledal útěchu při nočních toulkách. Dobře věděl, že jenom pocit bohatství mu přivede do náruče ty nejkrásnější ženy z provincie. Salomea už měla tu čest některé palácové budovy vidět. Harém však nepatřil k místům, kam by se normálně chtěla podívat.

Před hlavním vchodem, zdobeným zlatými ornamenty a drahými kameny, se Natan k Sal obrátil se slovy: „Nevím, jestlis tady někdy byla, tak ti raději pomůžu se tu vyznat. Kousek vod místnosti, kam tě zavedou, je velká knihovna. Hned vedle najdeš místnost, kde maj uložený všecky magický kameny. A teď už při všech andělech mlč a nech to na mně, jo?“ Počkal na krátké ženino přikývnutí a oba dva vešli dovnitř.

To už na konci krátké, dobře osvětlené chodby uviděli postaršího muže, oblečeného ve žlutě křiklavé tunice s modrobílým turbanem na beztak holohlavé hlavě. Takže tohle je správce budovy? Když ho Salomea uviděla, chvatně sáhla Natanovi na rameno: „Hele, Natane, tomu chlápkovi z očí nekouká nic dobrýho. Podívej se, jak se na mě mlsně dívá.“ Natan se k ní rozčíleně otočil a slabě zašeptal: „Řek sem ti, ať seš zticha. Ten ti nic neudělá, jen tě zavede dál. Nedělej drahoty a hlavně nikomu neubliž.“

Pak se otočil ke správci a úlisně zašeptal: „Myslím, že za tohle zboží tě tvůj pán pochválí.“ Správce potěšeně krátce kývl, bezmyšlenkovitě si hladil umaštěný velký břich, zřejmě toto gesto dělal často, a začal si Salomeu pečlivě prohlížet. Prohmatal jí pevné svaly, osahal poněkud strnulé pozadí a zahleděl se do jantarových očí. Žena se snažila nevypadat vzdorovitě. Správce zamlaskal, pak pozvedl jedno obočí a podrbal se ve vousech. Cosi si pro sebe mumlal, nakonec se spokojeně zazubil: „Nevypadá špatně. Kolik za ni chceš?“

– „Tři tisíce.“

Muž se kuckavě rozesmál. Teprve teď Sal došlo, že je to eunuch. Měl nezvykle vřískavý hlas. Jaksi podivně rozhazoval kolem sebe rukama a vůbec, vypadal jako ti muži z náměstí Lásky, co si vybírali své klienty mezi mladými muži. Natan mu pošeptal: „Ta cena je malinko větší, ale to kvůli tomu, že má svý přednosti.“ Správce zpozorněl: „Tak mi pověz, co je na ní vzácného?“

– „Je němá, už několik let nepromluvila.“

– „To zní zajímavě. Zdálo se mi však, že před chvílí na tebe mluvila.“

– „Vydává jen tiché zvuky. Musel sem ji ujistit, že sme tu správně. Jinak fakt nemluví.“

– „Tak tedy dobrá. Pán ocení, jestliže mu žena neodmlouvá.“

Rozchechtal se svému vtipu. Natan bez váhání přisadil víc, když se k eunuchovi přiblížil se slovy: „A miluje nezvyklé praktiky.“ Salomea nevěřila vlastním uším. Ale pokud je němá, nemůže přece protestovat. To Natanovi někdy vrátí, a to i s úroky.

Muži se vzájemně se smíchem popleskávali po zádech. Pak si plácli na dobrý obchod a rozzářený správce předal dohazovači plný kožený váček. Natan si částku pečlivě přepočítal a pak správci pošeptal nějaké tajemství. V momentě, kdy začal eunuch pokyvovat hlavou, na nic nečekal, rychle přistoupil k Sal, objal ji a celou zkoprnělou dlouze políbil. Salomea mu s chutí přišlápla nohu a s úšklebkem vykročila za správcem, který ji popoháněl dál do harému. Natan za nimi zavolal: „Neboj se, má lásko, tam se ti bude dařit líp než se mnou.“ Potom mírně kulhavě vyšel ven. Pohazoval si s plným měšcem a přemýšlel, co s penězi podnikne.

Žena následovala správce spíše neochotně skrz dveře vedoucí do další dlouhé chodby. Prohlížela si zvědavě stěny, které byly pokryté drahými kožešinami a tapisériemi s erotickými výjevy. Vše bylo osvětleno loučemi a svícemi v kovových svícnech upevněných na zdech. Netrpělivý správce ji pevně chytil za předloktí a táhl, aby se nikde neloudala. Zavedl ji do prostě vyhlížející tmavomodré komnaty, kde bylo pár zelenomodrých dřevěných křesel a obrovský tmavý stůl obložený vybranými pochoutkami. Správce si ženu spokojeně prohlížel: „Mám dnes štěstí, protože pán si na dnešní noc přál někoho speciálního, když bitva dopadla více než výborně. Stojíš za mnohem víc než tři tisíce zlaťáků. Já za tebe dostanu minimálně trojnásobek. Byl to dobrý obchod. Navíc vypadáš ušlechtile, ne jako všechny ty ženy uvadající krásy, co se sem hrnou. Ano, chtělo to mladou krev. Přesně jako jsi ty… Až se Regent vrátí z nočního hýření, bude tvou přítomností velmi potěšen.“ S posledními slovy za sebou zabouchl dveře a ještě si na chodbě rozmařile brblal cosi pod vousy. Uslyšela otočení klíče v zámku. Překvapeně se nadechla, aby začala klít. Rychle si to rozmyslela a nevydala ani hlásku, protože by se prozradila. Nezbývalo nic jiného než vyčkávat.

Sedla si, chvíli se dívala skrz mozaikové okno ven do zahrad, ale protože venku stále panovala tma, nakonec začala zkoumat, jaké lahůdky zde nabízejí. Nejprve jí padl pohled na sladký dezert – palačinky s ovocem. Po chvilce přemýšlení zavrtěla hlavou a raději sáhla po krásně opečeném kuřecím mase. Přemýšlela, v jaké omáčce bylo naloženo, protože chutnalo sladkokysele a přitom lahodně. Salomea nepatřila k nejlepším kuchařkám, ale jazýček měla řádně vycvičený z doby, kdy se při jednom úkolu pohybovala na královském dvoře.

Zatímco rozmrzele upíjela ze sklenice tmavé silné víno a utírala si prsty do ubrusu, otevřely se postranní dřevěné dveře a do místnosti vstoupil nějaký mladík. Nevěnovala mu pozornost a dál se cpala dobrotami ze stolu. Chlapec si netrpělivě odkašlal. Mlčky na něj pohlédla.

Ukázal rukou ke dveřím a vysokým hláskem jí sdělil: „Jsi očekávána.“ Další kastrát? No, asi se opravdu nemusí bát, že by se na ni někdo lačně vrhl. S útrpným povzdechem si vzala poslední hrst ořechů a s neustálým žvýkáním mladého kleštěnce znuděně následovala. Průvodce šel dál do paláce, někam do západního křídla.

Stěny již nebyly pokryty tapisériemi, nýbrž bojovými obrazy malovanými na plátna. Prohlížela si díla pěkná i horší. Mezi barvami převládala krvavě červená. Nic pro útlocitné návštěvy. Louče navíc dodávaly celému paláci poněkud ponurý ráz.

Otevřel dveře do jakési velmi prosvětlené ložnice, a sotva vešla dovnitř, ihned za ní zavřel. Naštěstí nezamkl. Podívala se směrem k vitrážovému oknu a i přes venkovní tmu spatřila nádherný obraz rozkvetlé žlutooranžové růže. Když si představila, pod jakým úhlem zde dopadají ranní paprsky, zatoužila fascinující výjev vidět. Náhle koutkem oka postřehla nepatrný pohyb, který ji donutil prudce otočit hlavu. Zpozorovala, jak se v posteli s nebesy zavlnily zelené voálové závěsy a jakási ruka pokynula, aby přistoupila blíž. Přemýšlela, jestli má poslechnout, ale nakonec Sal přemohla zvědavost. Její kroky tlumil silný tmavě hnědý koberec. Ze závěsů se linula svěží květinová vůně. Zlehka začichala. Fialky? Snad růže a kosatec. To se moc k mužskému nehodí, nebo se snad Regent fintí jako dámička?

K jejímu překvapení se ozval ženský hlas: „Ach, mé dítě, přišla sis pro smrt?“ Neodpověděla. Nevěděla, co se děje. Žena v posteli se rozkašlala. Salomea se rozhlédla, a jakmile si všimla konvice s ovocným čajem na stole, na nic nečekala, nalila ho do skleněného šálku a přistoupila k poměrně vysoké posteli. Dala staré ženě, která tam ležela se zavřenými víčky, napít.

Stařena vděčně poděkovala: „Ano, máš dobré srdce, proto jsi nevydala to dračí mládě. Snad jsi skutečně ta, kterou jsme staletí hledali.“ Mladá žena s překvapením ustoupila o krok vzad a připomínala vystrašené zvíře, když se rozhlížela, kam by mohla uniknout. Stařena ji uklidnila: „Nikdo neví, že jsi tady. Správce má teď jinou záležitost, kterou musí vyřešit.“ Až nepřirozeně se rozesmála skřípavým, sípavým hrdelním hlasem. Salomea byla čím dál tím víc znepokojená. Tohle rozhodně nevypadalo na přátelské klábosení. Stará žena pokračovala: „Ty už se s ním nesetkáš a nikdo jiný o tobě neví. Můj sluha to nikomu neřekne. Kvůli mně nemusíš předstírat, že neumíš mluvit.“

– „Zatím jsem neměla co říct.“

– „Mé drahé dítě, staré čarodějnice se bát nemusíš…“

– „Nebývají čarodějnice zlé a ošklivé?“

Stařena se rozesmála: „To ano, tak tedy raději čarodějka. Jsem poslední z kultu starých kněžek. Ve své době jsem byla velice slavnou a ctěnou mágyní. Už tu jen ležím se svými vzpomínkami a mnoho času mi nezbývá. Přesto jsem ráda, že jsem vydržela, abych tě mohla potkat.“

– „Nevím, o čem to mluvíte. Asi bych měla zmizet.“

– „Mlč a poslouchej. Ačkoliv většinou vidím budoucnost barvitě a jasně, tvoje je zastřena mlhou a pochybnostmi. Přesto cítím, že přinášíš závan naděje. Věřím, že jsi ta, která má moc zvrátit tok věků, záleží na tom, jak se rozhodneš. Máš před sebou strastiplnou pouť. Zřejmě si myslíš, že jsou to bláboly staré ženy, ale jednou pochopíš, co ti ta stařena chtěla říci…“ Žena se rozkašlala. Sal neváhala a opět jí dala napít. Žena se v posteli neklidně zavrtěla.

Po boji s urputným kašlem vlídně pokračovala: „Vezmi si tento talisman a slib mi, že ho budeš nosit.“ Podala nervózní dívce nějaký malý talisman. Salomea si ho zvědavě prohlédla. Byl vyroben z prazvláštního měňavého materiálu. Chvíli vypadal jako stříbro, pak jako zlato… Zobrazoval srdce v ohni a byl zavěšen na tenkém řetízku ze stejného materiálu. Bez dlouhého váhání si ho pověsila na krk. Stařena Sal srdečně poklepala na ruku a potěšeně řekla: „Výborně, má drahá. Věř pouze svému srdci a svému instinktu. Běž, už tě čeká Nifretův kámen. Projdi chodbou, která je tady za mou postelí, ta tě zavede přímo do místnosti s kameny. Dávej na sebe pozor.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Do skonání věků.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.