Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Gill Paulová

Jackie a Maria

Z anglického originálu Jackie and Maria:
A Novel of Jackie Kennedy & Maria Callas,
vydaného v Londýně roce 2020,
přeložila Věra Kotábová.

Vydala GRADA Publishing, a. s.,
pod značkou METAFORA v Praze roku 2021
jako svou 7989. publikaci.

Jazyková redakce Michaela Šmejkalová
Korektury Jana Kuchařová
Odpovědná redaktorka Markéta Kovaříková
Technická redakce Hana D. Benešová
Sazba Netopejr®
Tisk a vazba Finidr, s. r. o., Český Těšín

První vydání, Praha 2020

GRADA Publishing, a. s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401
www.grada.cz, www.metafora.cz

Jackie and Maria © 2020 by Gill Paul
Translation © Věra Kotábová, 2021
Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2021

All rights reserved

ISBN 978-80-7625-519-7 (ePub)
ISBN 978-80-7625-518-0 (pdf)
ISBN 978-80-7625-163-2 (print)

Barbaře Doukaové,
která mě inspirovala k napsání tohoto románu

Ze všech myslících a cítících stvoření
jsme my ženy bytostmi,
s nimiž se na světě zachází nejhůře.

– EURIPIDES, MEDEA, 431 př. n. l.

PRVNÍ
DĚJSTVÍ

Kapitola 1

Hotel Danieli, Benátky, Itálie
3. září 1957

„Pojďte se mnou.“ Maria cítila, jak ji hostitelka táhne za loket tak umíněně, až málem upadla. „Chci vás seznámit s vašimi řeckými krajany: s Aristotelem a Tinou Onassisovými. To jsou oni.“ Ukázala na Mariu rukou a oznámila: „A tohle je Maria Callasová.“

Po letech se Maria rozpomínala na zdánlivou obyčejnost toho okamžiku. Když potkáte někoho, kdo vám převrátí celý život naruby a otřese jím tak, že už nic nebude stejné, mělo by vás varovat nějaké znamení, myslela si. V řecké mytologii by zaznělo zahřmění, nastalo by zemětřesení nebo zatmění slunce. Tehdy k ničemu takovému nedošlo. Byl slyšet jen šum zdvořilé konverzace, smyčcové kvarteto hrálo Schuberta a pod křišťálovými lustry cinkaly sklenky se šampaňským.

Maria o Onassisovi už samozřejmě slyšela. Podle to ho, které noviny zrovna četla, byl buďto nejbohatším mužem světa a šarmantním hostitelem na své jachtě Christině, anebo kriminálníkem a námořním pirátem. Překvapilo ji, když zjistila, že je menší než ona, protože na fotografiích měl auru vysokého muže, ale líbilo se jí bezprostřední pobavení, které mu rozpoznala v očích, způsob, jakým pevně uchopil její ruku a sklonil se, aby ji políbil.

„Jsem poctěn, že se setkávám s nejlepší světovou sopranistkou,“ zněla první slova, která k ní pronesl.

„Snad jednou z největších…“ Přehánění ji vždycky znervózňovalo.

„Tak to jste asi jediná v téhle místnosti, která podceňuje své úspěchy,“ řekl a kývl hlavou směrem ke shromážděné společnosti. Byli tam herci a lvice společnosti, pár příslušníků královských rodů, směska politiků, ale jen málo lidí z operních kruhů, což bylo Mariino obvyklé prostředí. Lidé se kořili vévodovi a vévodkyni z Windsoru, kteří měli na hlavě koruny, jako by se vysmívali té, jíž se vévoda vzdal, když abdikoval z britského trůnu. Mezi hosty proplouvala monacká kněžna Grace se sladkým úsměvem na tváři bez ohledu na podezřelou nepřítomnost knížete Rainiera, přičemž od jejich svatby neuplynul ještě ani rok. U baru flirtovala Elizabeth Taylorová se snědým mužem, který rozhodně nebyl jejím manželem.

Maria se rozesmála. „Tak tohle jsou prý nejvybranější Evropané,“ řekla a napodobila středozápadní přízvuk jejich hostitelky, přispěvatelky do společenského sloupku, která s oblibou seznamovala celebrity.

„Novinářům musí člověk samozřejmě na slovo věřit,“ odpověděl jí s úšklebkem Aristoteles a Maria se na něho usmála.

„Vy jste Mariin tatínek?“ zeptala se Tina Onassisová jejího manžela Battisty, který se tyčil za ní. Lidé si to často mysleli kvůli jejich třicetiletému věkovému rozdílu.

„Suo marito,“ odpověděl s náznakem popuzenosti. Anglicky skoro nemluvil, jen italsky, a tak Tina přepnula do italštiny, aby si s ním mohla povídat, zatímco Aristoteles hovořil s Mariou řecky.

„Stydím se, protože jsem vás nikdy neslyšel zpívat. Nejsem právě příznivcem opery. Vždycky mi zní, jako by na sebe pokřikovali dva italští šéfkuchaři a předháněli se, kdo umí lepší rizoto.“

Maria se zasmála. „Tak tuhle neznám. Víte, jak se jmenuje?“

„Nemám ponětí,“ řekl a široce se usmál. „Když mě jednou Tina vzala v Athénách na operu, v lóži jsem usnul. Aspoň tam měli pohodlná křesla.“

„Myslím, že časem zjistíte, že opery jsou tak rozdílné jako…“ Zarazila se, jak hledala vhodné přirovnání. „Vy děláte do lodní dopravy, že? Tak jsou rozdílné jako námořní trasy.“

Zatvářil se pochybovačně. „Ale umělečtější, aspoň doufám. A nehledě na své plechové uši bych si rád poslechl ten hlas, o němž básní všichni kritici.“

Skromně pokrčila rameny. „Obávám se, že zdaleka ne všichni. Už dávno vyčerpali všechny superlativy a teď přicházejí na má představení jenom proto, aby mohli něco zkritizovat. Nechci jim to moc usnadňovat, takže se každé představení co nejvíc snažím.“

„To je známá písnička: nejdřív vás vynesou do nebe a pak vás skopnou dolů.“

„Vy jste zažil něco podobného?“ Věděla, že před třemi lety ho v Americe uvěznili kvůli nějaké záležitosti související s jeho loďařským impériem a v novinách se objevily zrnité fotografie, jak mu někde na policejní stanici snímají otisky. Muselo to být pokořující.

Naklonil se k ní a Maria ucítila sladkou vůni sena, která patrně pocházela z doutníku zastrčeného v přední kapsičce saka. „Mezi námi je jeden podstatný rozdíl. Abych se dostal tam, kde jsem, vyžadovalo to jen pracovitost a pevnou vůli. Ale vy – vy máte zjevně talent od bohů.“

„Já taky pracuju docela tvrdě a musím být cílevědomá, pane Onassisi.“ To bylo sebepodceňování. Maria se učila libreta, celá odpoledne cvičila, a pokud večer neměla představení, četla si v posteli skoro do rána operní notové zápisy. Hudba byla celý její život. Na večírcích, jako je tenhle, se objevovala jen výjimečně.

„Jsem Aristoteles. Říkejte mi prosím jménem.“ Dotkl se její paže hned nad loktem, přesně tam, kde jí končila rukavice a kde měla holou kůži. „Tak kam mám přijít, abych vás slyšel zpívat? Budete mou průvodkyní světem opery.“

Usmála se. „Dám vám vědět, až budu zpívat v sále se zvlášť pohodlnými sedadly. Možná byste si mohl přinést vlastní polštářek.“

„Tak dohodnuto,“ řekl a pořád ji držel za paži.

Flirtoval s ní, třebaže její muž stál jen kousek vedle. Maria se obvykle nezdržovala s řediteli divadel ani se zpěváky, kteří se jí dvořili, ale tohle byla nevinná legrace a Maria se bavila. „Opravdu?“ škádlila ho. „Copak se neříká, že námořníkům nemají děvčata věřit?“

„Moji přátelé mi můžou svěřit svůj život a nepřátelé vědí, že mám řecký smysl pro odplatu – hádám, že jsem tedy důvěryhodný.“ Všimla si, že v těch svých bystrých očí má zlaté tečky.

„A co já? Myslíte, že vám můžu věřit?“ zeptala se.

„Když něco slíbím, vždycky to dodržím,“ řekl a zvážněl. „Na to se můžete spolehnout.“

Ta slova jí ještě dlouho zněla v hlavě.

Kapitola 2

Benátky
4. září 1957

Dopoledne po Elsině večírku se Maria vzbudila a zjistila, že má pod dveřmi hotelového apartmá zastrčený vzkaz, aby v jednu hodinu s Battistou přijala pozvání od Aristotela a Tiny na oběd v baru U Harryho. Protáhla se a podívala se na pozlacené hodiny na krbové římse – bylo skoro dvanáct. Obvykle se po probuzení naložila do vany s voňavou pěnou a pak si dala dlouhou snídani, ale Aristoteles něčím vzbudil její zvědavost. Čekala by, že nejbohatší muž světa bude vážný člověk posedlý penězi, ale místo toho s ním byla legrace.

„Battisto!“ zavolala. Její manžel si četl noviny na slunném balkonu s výhledem na Grand Canal. „Za hodinu jdeme na oběd.“

Bar U Harryho byl kousek chůze po nábřeží, takže se opozdili jen trošku. Majitel v bílém saku a černém motýlku je provedl podnikem kolem naleštěného dřevěného barového pultu do zadní části, kde se Onassisovi probírali jídelníčkem. Aristoteles vyskočil.

„To jsem rád, že jste dorazili,“ prohlásil italsky a políbil Marie ruku. Battistovi jí potřásl a potom ho poplácal po zádech.

„Prosím, posaďte se. Všichni si dají Bellini? To je docela příhodné, když je pojmenovaný po operním skladateli.“

Přinesli jim vysoké sklenice s místním věhlasným koktejlem, který obsahoval šťávu z bílých broskví smíchanou s proseccem. Byl tak lehký a aromatický, až bylo těžké uvěřit, že obsahuje alkohol.

Maria se posadila vedle Tiny Onassisové, pěkné že ny s vlasy obarvenými na blond a tmavým obočím, která při pozorném pohledu sotva odrostla mladistvému věku, takže v jejím manželství s Onassisem byl očividně značný věkový rozdíl, stejně jako v případě Marii a Battisty.

„Jsem opravdu poctěná, že jste přišli,“ řekla Marie. „Jsem jedna z vašich největších fanynek. Řekl vám to Aristo? Poprvé jsem vás slyšela, když jste v roce 1950 zpívala v La Scale Aidu, od té doby létám do Milána na všechny vaše premiéry.“

„Vážně?“ Maria byla dojatá. „To mi lichotí. Bydlíte v Athénách?“

„Máme domy po celém světě: v Athénách, Paříži, Nice, Monte Carlu, v Montevideu…“ Rychle protočila panenky, jako by na tom ani nezáleželo. „Ale Arista člověk nejčastěji zastihne na Christině. Je mrzutý, když má dlouho pod nohama pevnou zem.“

Battista mezitím Aristotelovi vyprávěl, že se snaží sehnat peníze na filmové zpracování Medey, v němž by Maria zpívala hlavní roli. Maria zadoufala, že jejich hostitel se nebude cítit povinován přispět.

„Jak dlouho už jste svoji?“ zeptala se Tiny a přelétala z ní pohledem na jejího muže.

„Celou věčnost!“ zvolala Tina. „Jedenáct let. Když jsme se brali, bylo mi sedmnáct a Aristovi čtyřicet, takže jsem asi byla ještě holka. Ale pak se nám narodily děti, a to člověk rychle dospěje.“

Udělala jeden z těch obličejů, který matky obvykle dělávají, jak si Maria všimla: měl vypadat trpitelsky, ale ve skutečnosti za tím byla hrdost. Byla by se raději dala do řeči s Battistou a Aristotelem, ale věděla, že Tina čeká, že se jí na děti zeptá, takže to udělala.

„A kolik jim teď je?“

Tina se rozpovídala a Maria přestala dávat pozor. Všichni předpokládali, že nechtěla děti, protože se soustředila na kariéru. Ale nebyla to pravda. Po miminku bolestně toužila, jenže se jí nedařilo přijít do jiného stavu. Lékaři jí řekli, že má malformaci dělohy, takže otěhotnět bude velmi těžké, avšak nikoli nemožné. Bylo jí třiatřicet a uvědomovala si, že čas se jí krátí.

Zamrkala, protože si uvědomila, že se jí Tina na něco ptá.

„A jak jste se seznámili vy dva s Battistou?“ zopakovala Tina otázku.

Maria se usmála. „Zachránil mě před psaním obchodní korespondence a dostal mě tam, kde jsem teď.“ Začala jí ten příběh vyprávět. Aristoteles a Battista zmlkli a taky poslouchali.

Pro Mariu bylo těžké v opeře prorazit, protože na sbor měla příliš silný a zralý hlas, a navíc měla neobvyklou barvu hlasu. Potřebovala najít ředitele, kteří by byli ochotní podstoupit to riziko a svěřit jí hlavní role, ale většina z nich to nechtěla riskovat, což nebylo při astronomických částkách, které uvádění opery stálo, nijak překvapivé. Maria se tedy učila zpívat v Athénách, kde strávila spolu se svou matkou a sestrou válečné roky, a pak se přestěhovala do New Yorku, kde měl sídlo své farmaceutické firmy její otec. Po více než jednom roce ponižujících konkurzů se jí podařilo získat hlavní roli, a sice La Giocondu ve Veroně. Ve věku třiadvaceti let se sama plavila přes oceán do Itálie.

„Byla to těžká doba,“ říkala Onassisovým. „Té mladé holce, která ani neuměla pořádně italsky, nikdo nevěřil, ale nějak se jí podařilo získat hlavní roli. Zpěváci mě na jevišti míjeli, aniž by utrousili aspoň buon giorno, a většinu nocí jsem odcházela domů sama.“

Nedodala, že v té době jí byl kus ženské. Vážila přes devadesát kilo, byla samé třaslavé maso a pupínky, nos měla na svůj obličej příliš velký a nosila brýle s masivními černými obroučkami a tlustými skly, bez nichž byla skoro slepá. Za svůj vzhled se styděla a připadala si divná, což byl další důvod, proč skoro neměla přátele.

„Ale zato jsem měla strážného anděla.“ S úsměvem se obrátila k Battistovi. „Na jednom večírku krátce poté, co jsem do Verony přijela, jsem potkala tohohle muže a ten mě vzal pod svá křídla. Byl operním impresáriem a dali jsme se dohromady, protože nás spojovala láska k hudbě.“

Battista si vzal slovo. „Když Marie smlouva ve Veroně skončila, její otec chtěl, aby se vrátila do New Yorku a začala pracovat jako sekretářka. Podle mě to bylo trestuhodné mrhání talentem. Navrhl jsem, že ji budu dalšího půl roku finančně podporovat, a v té době jsem ji představoval operním režisérům, které jsem znal, a snažil jsem se rozjet její kariéru.“

„To byla chytrá investice,“ poznamenal Aristoteles. „Vy jste získal krásnou ženu a svět obdivuhodný talent.“

Battista se široce usmál. „Měli jsme štěstí. Jednou večer, když jsme se po večeři procházeli po městě, jsme narazili na přítele Nina Catozza, režiséra benátské opery La Fenice. Na poslední chvíli ho nechala na holičkách sopranistka. Všude už visely reklamy na jeho inscenaci Wagnerova Tristana a Isoldy, lístky byly vyprodané, a jemu najednou chyběla Isolda. A tak jsem mu navrhl Mariu.“

Maria ho přerušila. „Nedovedete si představit, jak to bylo děsivé. Battista předstíral, že tu roli znám, přičemž je to jeden z nejtěžších operních partů. Za týden jsem měla jít na hlasovou zkoušku s Tulliem Serafinem, oním guruem, který mě dirigoval, když jsem zpívala La Giocondu. Naštěstí usoudil, že tu roli zvládnu, a zařídil dva měsíce intenzivního zkoušení, aby mě připravil.“

Nikdy nezapomene na ochromující paniku oněch dní: technické složitosti Isoldina partu, divoké a vášnivé irské princezny; tréma z toho, že se postaví na jeviště, kde měla premiéru díla Rossiniho a Belliniho; velkolepost La Fenice s řadami zlacených lóží, nástropními freskami zobrazujícími vznášející se Grácie, četnými soškami roztomilých amoretů a luxusními rudě čalouněnými sedadly. Kvůli tomu všemu si připadala docela nicotná.

Před premiérou jí Tullio věnoval ikonu s madonou, namalovanou zářivými barvami a zasazenou do zlaceného rámu. Vzpomíná si, jak se tehdy celá třásla, když se k soucitné tváři Bohorodičky modlila a prosila ji, aby to všichni ten večer zvládli.

Modlitba musela být úspěšná, protože představení mělo neskutečný úspěch. Bez brýlí neviděla dál než na kraj jeviště, ale slyšela, že diváci vstávají, a než se konečně dostala do šatny, na děkovačku se vracela dvanáctkrát. Bylo to jako sen.

„Měli jste vidět ty kritiky,“ nadýmal se Battista pýchou. „Nic podobného jsem do té doby nečetl. Kritici byli zajedno, že se zrodila nová hvězda. Potom už s ní chtěl pracovat každý operní režisér a Tullio byl první v zástupu jejích obdivovatelů.“

Tenhle příběh už spolu vyprávěli několikrát a Maria se na něho usmála, zatímco řekla jeho pointu. „Battista počkal na třetí představení po premiéře, až už si byl jistý, že se ta jeho investice vyplatila, pak mě požádal o ruku.“

Všichni se rozesmáli. Ve skutečnosti byla tehdy Maria jeho nabídkou ohromená. Neměla žádné sebevědomí, takže nemohla uvěřit tomu, že by ji chtěl někdo i pro něco jiného než její hlas. Jak mohl pomýšlet na to, že se bude milovat se ženou, jíž nestačila jedna židle? Ženou, která měla stehna tak velká jako jiné ženy pas? O svatební noci ani nechtěla odložit noční košili o velikosti stanu, ale Battista ji pomalu sváděl a vzbudil v ní pocit, že je zbožňovaná. A sex se jí hned zalíbil a nikdy neměla dost. I ona ho milovala, byl prvním mužem, v jehož rukou si připadala hýčkaná.

Přerušili je číšníci, kteří přinesli talíře s růžovým carpacciem, specialitou podniku. Aristoteles trval na tom, že je musejí ochutnat. Maria byla ráda, že objednal i pro ně. Menu by nedokázala bez brýlí přečíst a byla příliš marnivá na to, aby je nosila na veřejnosti. Tence nakrájené hovězí bylo šťavnaté, křehké a jen se rozplývalo na jazyku. Když ho dojedli, přinesli jim další chod, krevety ulovené toho rána v laguně a grilované s česnekovým máslem. Celé odpoledne pak pili šumivé koktejly Bellini a uzobávali různé delikatesy, přičemž se více seznamovali. Maria cítila, že má neobvykle lehkou hlavu, a připadala si odpočatější než za mnoho posledních měsíců.

Okna na druhém konci baru měla mléčná skla a na stěnách nevtíravě svítily lampy, takže bylo těžké odhadnout, kolik je hodin. Překvapilo ji, když se podívala na Aristotelovy hodinky a zjistila, že je skoro sedm. Pomalu začínali přicházet hosté na večeři a Maria si všimla, jak Aristoteles vsunul majiteli podniku do ruky několik složených bankovek pohybem tak nepostřehnutelným, že by si nezadal s kouzelníkem. Odhadla, že ho uplácí, aby si mohli podržet stejný stůl.

Najednou ji přepadla únava. „Obávám se, že už budu muset jít,“ řekla a okamžitě si začala připadat provinile, že ze sebe dneska ještě nevydala ani jeden tón. Bylo důležité, aby cvičila každý den.

„Mám na vás jednu poslední otázku,“ řekl Aristoteles a zamítavě mávl rukou na Battistův neobratný pokus zaplatit část účtu. „Jste teď úplně na vrcholu. Zajímalo by mě, čeho ještě chcete v budoucnu dosáhnout. Máte ještě nějaké sny?“

Chci dítě, pomyslela si Maria. Toužila po něm celým srdcem. Ale v téhle společnosti se to zdráhala vyslovit nahlas.

„Vždycky jsem toužila být členkou souboru La Scaly. Podle mě je to nejlepší operní scéna na světě. A když jí tedy teď jsem, mám za to, že chci zpívat s nejlepšími muzikanty pod vedením nejlepších režisérů tak dlouho, jak jen to bude možné.“ Odmlčela se. „A pak se v tichosti odeberu do důchodu do nějakého krásného koutku světa a budu hospodyňkou.“ Zasmála se, jako by nebrala svá slova úplně vážně. Popravdě bylo těžké si budoucnost představit.

„Dokonce i váš smích je krásný,“ odpověděl Aristoteles a myslel to upřímně. Upřeně se na ni zahleděl, jako by se jí snažil očima propálit do duše.

Kapitola 3

Newport, Rhode Island
Léto 1956

Jackie Kennedyová seděla na verandě na houpačce a pohupovala se. Jednu ruku měla položenou na vydutém bříšku, ve druhé držela sklenici ledové limonády. Z orosené sklenice jí stékala voda na bavlněné šaty. V popelníku dohořívala zapálená cigareta a kouř z ní stoupal ve spirále k nebi. Vedle popelníku ležela rozevřená kniha. Žár byl suchý a únavný, s nepatrným náznakem vánku, ale Jackie byla raději venku, kde byl vzduch přece jen o něco svěžejší.

Myslela na Jacka, který se plavil na jachtě ve Středomoří. Nejspíš je opálený jako černoch a poskakuje na palubě v šortkách s láhví piva v ruce anebo se cachtá v tyrkysové vodě. Zlobila se na něho. Jak jen si mohl zaletět za oceán, aby si užíval s přáteli, zatímco ona tu je sama ve vysokém stupni těhotenství, navíc když minulý rok potratila? To ji trápilo a kvůli tomuhle těhotenství teď cítila úzkost.

Muž, kterého si vzala, byl sobec. Samolibý. Ale zároveň tak okouzlující a vzrušující, že mu opakovaně dokázala odpouštět i ty nejhorší prohřešky: zapomínal na narozeniny a výročí, z líbánek ji poslal domů dřív, protože měl důležité schůzky, z vlasů mu byl občas cítit cizí parfém a na límci míval šmouhy od rtěnek žen, které se kolem něho vždycky jen rojily. Ale i nad tím přivírala oči.

Oba byli nezávislé, samostatné osobnosti a během jejich tříletého manželství trávili spoustu času od sebe. Ve Washingtonu se spekulovalo, že je na spadnutí rozvod, ale jim jejich životní styl v mnoha směrech vyhovoval. Jackie ráda jezdila na koni a účastnila se honů na lišky na venkovském sídle svého nevlastního otce ve Virginii, občas si zaletěla do Londýna na nákupy se svou mladší sestrou Lee vysazenou na hadříky, anebo naskočila do vlaku směr New York, aby si dala časný oběd se svým tatínkem, přezdívaným „Black Jack“ Bouvier, ještě než se stačil pořádně nadrátovat.

Život Jacka Kennedyho se točil kolem politiky, ta byla kyslíkem, který dýchal, a jídlem, jímž se sytil. V současnosti byl senátorem za stát Massachusetts a všichni ho vnímali jako nejzářivější talent Demokratické strany. Požíval reputace silného zastánce občanských práv, mezinárodního mírotvůrce a státníka, který zabrání rozpínavosti komunismu. Uvnitř rodiny Kennedyových se mluvilo o tom, že v roce 1960 půjde do boje o Bílý dům, což byla myšlenka, které byla sice Jackie osobně vzdálená, ale zároveň manželovy ambice obdivovala.

Kdyby jen cítila, že ji trochu víc potřebuje, byla by spokojenější. Samozřejmě věděla, že Jack obdivuje její inteligenci, stylovost a další kvality, ale žil stejně, jako by se neoženil. Jako politik potřeboval reprezentativní manželku a zároveň katoličku a ona tohle všechno splňovala. A teď doufala, že mu poskytne další základní výbavu politika: dvě zdravé děti.

Zamračila se. Kdy naposledy ucítila, že se dítě pohnulo? Třeba bylo to ubohé stvořeníčko stejně udolané vedrem jako ona sama. Trochu změnila polohu v houpacím křesle a dlaní si pohladila břicho, ale neucítila ani náznak pohybu, ani jedno kopnutí nožičky pod kůží. Pomalu si jednou rukou podepřela kříž, druhou se zapřela o opěradlo, vstala a začala popocházet po verandě. Nic. Trochu poskočila a ještě jednou. A znovu si přejela dlaní přes břicho. Pořád nic. Polekala se.

„Nelly!“ zavolala. „Můžeš sem přijít?“

Hospodyně Nelly byla trojnásobnou matkou a nic ji nemohlo rozházet. Sáhla Jackie na břicho a řekla jí, aby ještě párkrát poskočila.

„Mrňousek si dává dvacet,“ řekla nevzrušeně a konejšivě. „Ale nic se nestane, když zavoláme doktoru Bradymu.“

Jackie ležela v nemocniční posteli obklopená lékaři a sestrami, bez sebe strachem. Vedle postele strnule seděla její matka Janet Auchinclossová, zatímco lékař přejížděl Jackie po břiše stetoskopem. Co se pokazilo? Přece nemůže přijít o tohle dítě, ne po osmi a půl měsících. Potrat v prvním trimestru byl už tak dost zlý, ale doktoři ji ujistili, že je to celkem běžné. Tohle bylo jiné. Měla pocit, že to dítě už zná, když v ní kopalo a pohybovalo se.

Dívala se na výraz tváří lékařů, na to, jak si vyměňovali pohledy a dorozumívali se očima, a z jejich tváří nedokázala nic vyčíst. Matka ji učila, že dáma nedává najevo své city, ale bylo to těžké. Jedna sestra ji vzala za ruku a Jackie ji pevně zmáčkla, vděčná za lidský kontakt. Soucit nepatřil k silným stránkám Jackiiny matky. Pořádání plesů ano. Stejně jako vedení domácnosti v manželových domech. Ale soucit nikdy.

„Neměl bych zavolat vašemu manželovi?“ zeptal se někdo. „Měl by tady být.“

Ano, to by měl. Jackie přivřela oči.

„Je na služební cestě,“ řekla Janet. „Ať už nám chcete říct cokoli, do toho.“

Tak nakonec vyslovili to, co už Jackie uhodla. Děťátko nežilo. Někdy mezi kontrolou minulý týden a dnešním dopolednem přestalo jeho srdíčko bít a nikdo nevěděl proč. Jackie se soustředila na laciné hodiny na protější zdi a poslouchala, jak vteřinová ručička tiká. Ten zvuk se zdál být nesnesitelně hlasitý. Začala počítat jednotlivé údery a zjistila, že jí to pomáhá potlačit emoce, které ji málem přemohly.

„A co bude teď?“ zeptala se Janet prakticky. Nikdo by neuvěřil, že se zrovna dozvěděla, že její vnouče nežije.

Lékař zkontroloval nějaké dokumenty v deskách. „Paní Kennedyová byla objednaná na císařský řez, tak to urychlíme. Tu operaci provedeme odpoledne.“

Jackie pohlédla oknem ven. Listovím červeného dubu se prodíralo oslepující slunce. Co tomu řekne Jack? Odletěl na dovolenou s tím, že se vrátí na porod jejich prvního dítěte, a místo toho přijede na pohřeb. Zklamala ho. Bude z toho zničený. Kennedyovi neselhávají.

„To zní jako dobrý plán,“ řekla Janet, aniž by se poradila s Jackie.

„Můžeš zavolat Bobbymu?“ zeptala se a otočila se na matku. „Bude vědět, jak se spojit s Jackem.“

Na jachtě byl radiotelefon, ale nedalo se tam volat přímo. Operátorka si musela vyžádat časový úsek, kdy se bude moci napojit na nejbližší pobřežní stanici, takže to záleželo na tom, kde jachta právě kotví. Zpaměti odrecitovala Bobbyho číslo a Janet vstala, aby mu šla zatelefonovat, jako by byla ráda, že má co na práci. Ještě neutrousila směrem k dceři ani slůvko útěchy, ale Jackie ji znala až moc dobře na to, aby něco takového čekala.

Když se Jackie po operaci probrala, Janet byla pryč a u její postele seděl Bobby. Hned ji vzal za ruku a řekl: „Je mi to strašně líto. Taková ztráta pro tebe i pro celou rodinu.“

Jackie zavřela oči, aby zadržela slzy. Nechtěla, aby ji Bobby viděl plakat. Byl hodný, ale stejně si musí myslet, že selhala. Sám už měl čtyři děti a Ethel čekala páté. Zdálo se, že rodí jako automat – šup tam se spermiemi a ven vypadne hotové, křičící dítě.

„Nechal jsem Jackovi vzkaz, aby zavolal na sesternu, až bude mít spojení,“ řekl jí. „Sestra pro mě přijde.“

„Děkuju,“ zašeptala Jackie. Byla ráda, že přišel a pomohl jí.

Třebaže byl Bobby zdrženlivější než Jack, měl i tak dost velký díl rodinného šarmu, takže se lidé mohli ochotou přetrhnout, jen aby mu pomohli. Věděla, že sestry kolem něho budou poletovat a koketovat s ním.

Jackie si říkala, co si o ní asi Bobby myslí. Vždycky se k ní choval přátelsky, i když Ethel si o ní myslela, že je nafoukaná. Jednou zaslechla, jak si stěžuje na způsob, jakým Jackie prostírá. Ethel bylo očividně jedno, jestli ostří nožů bylo položené směrem k talíři nebo od něho, a posmívala se Jackie, když to opravovala. Teď se bude naparovat ona – je úspěšná manželka, která vyrábí děti jako na běžícím pásu.

Jackie byla pořád ještě trochu omámená anestetiky a zdřímla si, ale probudila se, když slyšela Bobbyho hlas z chodby. V pokoji byla sestra, která jí měřila teplotu a rachotila s nástroji na kovovém podnosu, takže Jackie neslyšela všechno, ale tomu, co zaslechla, se nedalo nerozumět.

„Jacku, musíš se vrátit… Tvoje žena právě podstoupila operaci. Potřebuje tě… Nechovej se jako idiot. Samozřejmě že je rozrušená, ale znáš ji – nedává to najevo… Zítra to určitě bude v novinách. S tím nic nenadělám… Jen si pomysli, jak to bude vypadat politicky: ‚Manželka přišla o dítě, zatímco se senátor slunil na jachtě ve Středozemním moři.‘ Takové titulky chceš vidět? Tak zvedni zadek a přileť…“

Jackie byla jako omráčená. Odkašlala si. Těžko se jí dýchalo. Jack nechtěl dovolenou přerušit. Tak takhle o ni tedy stojí. Otřásla se. Všichni ji před svatbou varovali, že Jack potřebuje prostor, a ona mu ho byla připravená poskytnout, ale až doteď si neuvědomila, jak je bezcitný.

Kapitola 4

Washington, D. C.
28. srpna 1956

Pět dní poté, co jejich dítě zemřelo, přiletěl Jack do Washingtonu. Jackie se zotavovala v jejich domě v Georgetownu. Ležela na posteli a nechala si na nohy foukat studený vzduch z větráku. Její sestra Lee přiletěla z Londýna a teď přecházela po pokoji, přinášela nápoje a uklízela nepořádek na nočním stolku tvořený knížkami a různými kosmetickými přípravky. Na sobě měla zbrusu nové puntíkované šaty z letní kolekce od Jeana Patoua.

Jackie ji kriticky pozorovala. Bylo od ní laskavé, že všeho nechala a přijela ji ošetřovat, ale kdo si na sebe vezme zbrusu nové šaty, když se jde starat o nemocnou, propána? Lee vždycky dělala všechno pro to, aby byla bez ohledu na okolnosti lépe oblečená než její sestra, a ta její soutěživost byla někdy otravná.

„Jak je ti, brouku?“ zeptal se Jack, naklonil se k ní, aby ji políbil. Ve tváři se mu zračil účastný výraz. „Jsi v pořádku? Přesedali jsme v Paříži a přivezl jsem ti parfém.“ Položil jí do klína dárkově zabalený balíček, ale Jackie se ho ani nedotkla. Jak mohl v takové době myslet na parfém? „Ahoj Lee,“ pokračoval. „To jsi hodná, žes dorazila.“

Lee se na něho rozzářila. „Ahoj, Jacku. Ty jsi ale opálený!“

„Pohřeb byl v sobotu,“ přerušila je Jackie s pokerovou tváří, aby jim dala oběma najevo, že by měli dodržovat alespoň nějakou pietu. „Byla to holčička. Tvoje dcera. Dala jsem jí jméno Arabella.“

Jack přikývl. Teď už se aspoň tvářil vážně. „Hezké jméno.“

„Všechno zařídil Bobby,“ pokračovala hlasem ostrým jako nůž.

„To je hodný,“ poznamenal Jack. „Zavolám mu a poděkuju, ale napřed si musím dát něco k jídlu. Nejedl jsem od snídaně.“

„Já ti udělám sendvič,“ nabídla se Lee. „Se šunkou a hořčicí?“ Pro Jacka by se rozkrájela, pro milovaného švagra jí nebylo nic zatěžko.

Když pak byli konečně sami, Jackie čekala, že se jí za to, že nepřijel dřív, omluví a řekne jí, jak je mu líto, že přišli o dítě, bude s ní sdílet smutek, který se v ní usadil, tvrdý a neúprosný jako kulka, ale on místo toho začal vyprávět o nějakém novináři, jehož potkal v letadle. Pozorovala ho. Vlasy měl od slunce vyšisované, opálený byl jako vlašský ořech. Žasla nad energií, která z něho tryskala. Neměl ani ponětí, co se v ní odehrává. Ani co by se za nehet vešlo. Možná to necítil nikdy.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Jackie a Maria.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.