Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Mgr. Milan Rapčan

ETIKA VERSUS EMOCE
kazuistiky pro pracovníky ve zdravotnictví, ve školství a v sociální oblasti

Recenzentka:
Prof. PaedDr. et Mgr. Eva Zacharová, Ph.D.

© Grada Publishing, a.s., 2021
Cover Photo © depositphotos.com 2021

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, Praha 7
jako svou 8109. publikaci
Odpovědná redaktorka Bc. Gabriela Glezgová
Sazba a zlom Josef Lutka
Počet stran 136
1. vydání, Praha 2021

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

ISBN 978-80-271-4351-1 (ePub)
ISBN 978-80-271-4350-4 (pdf)
ISBN 978-80-271-3075-7 (print)

O autorovi

Mgr. Milan Rapčan

Absolvent Gymnázia v Příboru (1989–1994), pomaturitního studia Všeobecná sestra na SZŠ v Novém Jičíně (1994–1996), oboru učitelství sociálních a zdravotních předmětů pro střední odborné školy na UP v Olomouci (2000–2006).

Jeden a půl roku vykonával civilní službu na oddělení ortopedie NSP Nový Jičín, půl roku na nástupní sesterské praxi tamtéž. Rok pracoval jako sestra v domově pokojného stáří Ostrava Heřmanice, 5 let jako sestra v charitní a ošetřovatelské domácí péči v Kopřivnici, 16 let jako učitel odborného výcviku a odborných předmětů MSŠ v Novém Jičíně. Je autorem interních skript somatologie, ošetřovatelství, ošetřovatelské péče.

Většina příběhů je shromážděna z období 25 let mého působení v oblasti zdravotnictví, sociální sféry a školství. Některé příběhy jsou však i z doby vzdálenější. Pointu toho, co si z příběhu odnést, nechávám na čtenáři, nechci ji komentovat. Záměrem je střídat kladné se záporným, i když ty záporné příběhy budou převažovat. Asi máte také podobnou zkušenost, že na některé události nejde snadno zapomenout. Jelikož se jedná o skutečné příběhy skutečných lidí, a to i mé vlastní, chci záměrně mást místem, osobou a časem, aby nikdo nebyl dotčen či označen. Knihu jsem rozdělil na úvodní část – Putování k pramenům lidské duše (poznatky o lidské psychice) – a kategorie příběhů ze zdravotnictví, ze školství a sociální sféry.

Slovo úvodem

Tato kniha má být jakýmsi volným pokračováním knihy pana Mgr. Jaromíra Bělíka, která byla určena nejen pro žáky zdravotnických škol, aby je oslovila a vedla k zamyšlení nad etikou a tolik potřebným lidským přístupem ve zdravotnictví. Jelikož jsem jako student střední zdravotnické školy znal pana učitele Bělíka osobně, dostala se publikace i do mých rukou. Doslova jsem ji zhltal. Již tehdy před 25 lety mě napadlo, že bych i já rád někdy sepsal podobný soubor příběhů, které by vycházely z mých prožitých událostí a z událostí lidí mi blízkých či vzdálených, kteří se mi se svými příběhy svěřili. Za těch 25 let ve zdravotnictví a 16 let ve zdravotnickém školství jsem ve své paměti uchoval spoustu povzbuzujících, ale i zraňujících zážitků mých vlastních, ale i převzatých, které mě zasáhly natolik, že stálo za to si je zapamatovat. Po nástupu na zdravotnickou školu jsem začal pilně shromažďovat další příběhy, především ze zážitků žáků naší školy.

Chtěl bych říci, že těmito příběhy nechci chválit nebo soudit, jen mám neskromné přání, a to poučit sebe i druhé z pocitu jiných při setkání s námi. Každý zdravotník, učitel, sociální pracovník i jiní, kteří pracují s lidmi, dobře vědí, jak je někdy těžké zachovat se vždy správně, s úctou, pravdou, ryzostí a láskou, zkrátka profesionálně a lidsky. Soukolí okolností dnešní doby, která je charakteristická hektičností, přetěžováním psychickým i fyzickým, důrazem na ekonomiku, změnou komunikačních zvyklostí mladé generace, krizí rodiny, kultem tělesné krásy, násilí, nevázanosti a sexu, reklam, co vše ještě potřebujeme k opravdovému štěstí, a dalšími důsledky někdy špatně vyložené a žité svobody a demokracie často dají zabrat i lidem, kteří svou profesi dělají jako poslání a chtějí ji tak dělat. Bohužel ani těm se nevyhýbají zátěžové situace a syndrom vyhoření, především z přetěžování. Kdysi jel forman se zbožím i několik dní a všichni byli spokojeni, ale dnes jsme netrpěliví, že ještě zboží nebylo doručeno, sotva jsme si ho vhodili do nákupního košíku v e-shopu. Žijeme v době, kdy je snadné přijít o práci a těžké dobrou práci najít. V době, kdy někteří lidé žijí v blahobytu a někteří od výplaty k výplatě nebo na ulici. V době, kdy nemáme čas na blízké a na vztahy, protože musíme pracovat o sobotách i nedělích, přes den i v noci v provozech, které nejsou tak důležité jako zdravotnictví, ochrana osob, doprava, energetika. V době, kdy se můžete u pásu i pokálet, protože nemáte nárok na přestávku. V době, kdy zdravotnictví i školství procházejí vleklou agonií – nedostatek sester u lůžka, vyhořívání kvalitních učitelů. V době demografických poklesů žáků a zhýralosti mladé generace, která bez stálého kontaktu se svým mobilním telefonem není schopna dosáhnout pocitu naplnění a duševní pohody. Vzdělání nepotřebují, vše si umí vyhledat. Je toho mnoho a mnoho, co se jistě odráží i v našem chování a jednání s druhými lidmi.

Tedy vím velmi dobře, že ani já nejsem dokonalý a mnohokrát jsem především v důsledku okolností, ale někdy i vlastních selhání způsoboval emoce, které někomu nebyly libé.

Náš život je, ať chceme, nebo ne o vztazích. Zvu vás na společnou procházku individuálními pocity z prožitků mnoha vám neznámých lidí a prostředí. Mají poukázat na to, že i naše chování někdo druhý vnímá, a to buď pozitivně, nebo negativně. Snad se nás nějak dotknou a posunou nás k vědomí důstojnosti každého člověka, tedy i nás, ale i našeho poslání.

Většina příběhů je shromážděna z období 25 let mého působení v oblasti zdravotnictví, sociální sféry a školství. Některé příběhy jsou však i z doby vzdálenější. Pointu toho, co si z příběhu odnést, nechávám na čtenáři, nechci ji komentovat. Záměrem je střídat kladné se záporným, i když ty záporné příběhy budou převažovat. Asi máte také podobnou zkušenost, že na některé události nejde snadno zapomenout. Jelikož se jedná o skutečné příběhy skutečných lidí, a to i mé vlastní, chci záměrně mást místem, osobou a časem, aby nikdo nebyl dotčen či označen. Knihu jsem rozdělil na úvodní část – Putování k pramenům lidské duše (poznatky o lidské psychice) – a kategorie příběhů ze zdravotnictví, ze školství a sociální sféry.

Putování k pramenům naší duše
(aneb témata z psychologie, která nám mohou pomoci jinak nahlížet na  příběhy ze života)

Je jistě důležité uvědomit si, že jsme jen lidé. Naše prožívání a chování si je velmi podobné. To, co budeme prožívat a jak se to projeví v našem chování, ovlivňují mnohé faktory. Mezi ně především patří naše osobnostní vlastnosti, temperament, charakter, inteligence, ale svou roli hraje i věk. Podstatný vliv má také úroveň socializace doma v rodině, ve škole a v jiných společenských skupinách, tedy sociální učení a sociální vnímání. Klíčem ke všem dorozuměním a nedorozuměním je komunikace a překvapivě nejen verbální. Velkou, často skrytou moc má i skupina. Každá skupina má svou dynamiku. Vlivy a pozice jednotlivých členů nelze vždy racionálně pochopit. Jen díky společnosti dokáže většina z nás zvládat své pudové chování. Máme rozum, ale i emoce, které ne vždy udržíme pod kontrolou. Právě emoce bývají hybnou silou nečekaných projevů chování. V pomáhajících profesích, kde se pracuje s lidmi socializovanými na různé úrovni, může snáze docházet ke komunikačním šumům či konfliktním situacím z důvodu nadřazených a podřazených rolí, z důvodu nerespektování nebo nerozpoznání určitých hranic, které má náš komunikační partner. Syndrom vyhoření, osobní, rodinné či pracovní problémy bývají spouštěčem konfliktů či nedorozumění i u těch, kteří se rozhodli pomáhat, avšak pochopme, že i oni jsou jen lidé. Nemalou měrou poznamenávají naši komunikaci s druhými i předsudky. Pokud „vstoupí“ do života nemoc, pak zde hraje roli mnoho dalších okolností. V každém případě nemocný člověk, „pokud nám brnká na nervy“, pro nás není partner pro hádku, přestože situace, které s ním můžeme prožívat, mohou být i velmi vypjaté.

O těchto a dalších tématech, které jsou hybnými silami stojícími za naším prožíváním a chováním – ať již v roli pomáhající (zdravotník, sociální pracovník, pedagog), či v roli toho na druhé straně barikády (pacient, klient, žák) – se pokusme v úvodu rozjímat. Pojďme tedy na mini exkurzi do říše psychologie. Čekají tam na nás tato témata:

1.Z obecné psychologie:

Emoce

2.Z psychologie osobnosti:

Osobnost; Motivace, motivy; Potřeby; Schopnosti; Inteligence; Zájmy; Hodnoty, hodnotová orientace; Cíle; Postoje, předsudky; Charakter; Temperament

3.Ze sociální psychologie:

Sociální učení; Sociální vnímání; Sociální interakce; Vliv skupiny; Sociální chování; Šikana

4.Z komunikace:

Proces komunikace; Verbální komunikace; Neverbální komunikace; Empatie; Asertivita

5.Ze zdravotnické psychologie:

Zdraví a nemoc; Psychologie nemocných; Autoplastický obraz nemoci; Vyrovnávání se nemocného s nemocí; Hospitalismus a nemocný; Prožívání závažné a těžké nemoci, umírání, smrt

6.Téma syndrom vyhoření

Chtěl bych zdůraznit, že pojímám témata v kostce a že mnohé informace nejsou z mé hlavy, některé jsou zase skrze moji hlavu přetaveny do takové podoby, aby byly lépe stravitelné. Literatura, ze které bylo čerpáno, je vysoce odborná a vážím si možnosti hledat v těchto pramenech. Pokud by tedy někdo měl potřebu si prohloubit či upřesnit předkládaná fakta, odkazuji ho na níže uvedenou literaturu.

Tento úvod není nosnou částí, má jen přinést letmý vhled do lidské duše. Poselství k vám se nachází až v uvedených příbězích.

Použité prameny

Bělík J. Čítanka pocitů. Praha: Victoria Publishing, 1995. ISBN 80-7187-036-6

Hartl P., Hartlová H. Psychologický slovník. Praha: Portál, 2000. ISBN 80-7178-303-X

Kopecká I. Psychologie 1. díl. Praha: Grada Publishing 2011. ISBN 978-80-247-3875-8

Kopecká I. Psychologie 2. díl. Praha: Grada Publishing 2012. ISBN 978-80-247-3876-5

Rozsypalová M., Čechová V., Mellanová A. Psychologie a pedagogika I. Praha: Informatorium 2003. ISBN 80-7333-014-8

Zacharová E. Zdravotnická psychologie, teorie a praktická cvičení. Praha: Grada Publishing 2017. ISBN: 978-80-271-0155-9

Zacharová E., Hermanová M., Šrámková J. Zdravotnická psychologie, teorie a praktická cvičení. Praha: Grada Publishing 2007. ISBN: 978-80-247-2068-5

(interní materiály k výuce psychologie Mgr. et. Mgr. Miroslavy Hermanové, Mgr. Jaroslavy Šrámkové a i autora publikace)

■1. Obecná psychologie

Obecná psychologie patří k základním psychologickým disciplínám. Dává základ pro ostatní psychologické disciplíny. Přináší obecné poznatky o psychice člověka (např. o vnímání, myšlení, paměti, pozornosti, emocích, představivosti, fantazii, řeči, …). Z této oblasti se pokusíme proniknout do níže uvedených pojmů, které nás o něco blíže seznámí s bytostí zvanou člověk.

Emoce

Emoce, jinak city, jsou psychické procesy a stavy, kterými subjektivně hodnotíme okolní svět. Vyjadřujeme jimi, jak se nám ve světě líbí a co se nám nelíbí. Jsou vždy reakcí na nějaký podnět. Ten může být zvenčí, např. v podobě vrčícího psa – máme strach. Může být vyvolán i vlastními myšlenkami (reálnými, sny, fantaziemi) a vzpomínkami, např. myšlenka na nadcházející pohovor se šéfem může vyvolat hněv, pesimismus. Emoce jsou provázeny fyziologickými projevy, změnami – např. v dýchání, činnosti srdce, krevního tlaku, hladiny krevního cukru, pocení, chvění hlasu, poruchami zažívání. Zlost například způsobí zčervenání, zrychlené dýchání, zrychlení tepové frekvence a zvýšení krevního tlaku. Psychologové uvádějí, že se rodíme s osmi základními primárními emocemi – strach, smutek, hněv, radost, hnus, přijetí, překvapení, očekávání. Ostatní emoce následně vznikají mísením těchto uvedených. V dětství, např. v mateřské škole, projevují děti emoce spontánně (radost, smích, pláč). V dospělosti je nedáváme tolik znát, potlačujeme je, hromadí se, a to může způsobit výbuch emocí nebo psychosomatická onemocnění jako vysoký krevní tlak, onemocnění srdce apod. Emoce není dobré potlačovat, ale vhodným způsobem je vyjadřovat – máme-li vztek, nenapadneme člověka fyzicky, ale slovně vyjádříme, že např. s něčím nesouhlasíme. Můžeme si ulevit i nevhodně, třeba bouchnutím do stolu, rozbitím talíře, použitím vulgarismu. Psycholog Daniel Goleman v devadesátých letech 20. století zjistil, že lidé úspěšní v zaměstnání se často nevyznačují nijak mimořádně vysokým IQ (inteligenční kvocient), ale hlavně vysokou emoční inteligencí (EQ). Emoční inteligence je schopnost vnímat vlastní emoce, umět s nimi zacházet, využít je ve prospěch nějaké věci. Zahrnuje i empatii, což je schopnost vcítění se do ostatních a správné nakládání se vztahy.

■2. Psychologie osobnosti

Psychologie osobnosti patří také k základním psychologickým disciplínám. Zabývá se formováním člověka, jeho vlastnostmi, rysy. Zabývá se rozdíly mezi jedinci. Také z této oblasti se pokusíme proniknout do níže uvedených pojmů.

Osobnost

Osobností je v psychologii každý člověk se všemi jeho biologickými, psychickými a sociálními znaky. Biologické znaky – věk, vzhled, výška, postava, barva očí a vlasů, pohlaví, nemoci, zdravotní stav, barva kůže, defekty těla a další. Psychické znaky – schopnosti, dovednosti, temperament, charakter, zájmy, postoje, cíle, motivy a další. Sociální znaky – společenská role ve společnosti (role studenta, bratra, vnuka, manžela, …), vztahy k sobě samému, k lidem, k majetku.

Osobností se zabýval také Sigmund Freud, významný psychoanalytik, rodák z města Příbor. Podle něho je osobnost tvořena ze tří částí:

1.Id (ono) – zdroj pudové energie uložený v nevědomí, který hledá uspokojení nejnižších potřeb jako hlad, sex, pohodlí.

2.Ego (já) – to, jaký skutečně jsem.

3.Superego (nad já) – oblast sebekritiky, sebepozorování a reflexe. Svědomí (dáno); výchova (přijato).

Rozdíly mezi lidmi, tedy v čem se navzájem odlišujeme, jsou individuální a typologické. Individuální rozdíly jsou ty, kterými se liší jeden člověk od ostatních lidí – např. postavou, pracovním tempem, názory. Lišíme se znaky biologickými, psychickými i sociálními.

Typologické rozdíly jsou ty, kterými se od sebe liší skupiny lidí – např. lidé z jihu jako Italové, Řekové jsou temperamentnější než lidé žijící v severních zemích; rasy europoidní, mongoloidní, negroidní mají odlišný vzhled.

Osobnost člověka je utvářena vlivy vnitřními, vnějšími a vlastní činností člověka.

Motivace, motivy

Motivace (z latinského movere – hýbat, pohybovat se) je proces aktivity člověka vyvolaný motivem a končí realizací motivu. Motivy jsou hybné síly jednání a chování člověka. Vše, co podněcuje člověka k tělesné nebo psychické aktivitě, nebo jedince naopak tlumí, aby něco i nekonal. Např. hezké počasí nás láká k toulkám přírodou a sportování, nepříznivé počasí nás od těchto aktivit odrazuje. Motivy dělíme na vnitřní a vnější. Vnitřní vycházejí zevnitř člověka – např. vnitřní podnět k uspokojení potřeby hladu, žízně, rozhodnutí nedívat se na televizi, studovat. Vnější motivy vycházejí z vnějšího prostředí – např. tlak na člověka ze strany školy a rodičů k plnění domácích úkolů (přestože já sám nemám potřebu se učit, ale musím, protože mě učitel vylekal špatnou známkou).

Mezi základní motivační faktory řadíme: potřeby, zájmy, cíle, postoje, hodnoty, aspiraci, emoce a další.

Potřeby

Potřeby jsou něco, co člověk nutně potřebuje pro svůj život. Patří mezi ně např. potřeba jídla, pití, bezpečí, jistoty, pohlavního styku a jiné. Za hlavní znak potřeby se považuje nedostatek nebo nadbytek dané věci. Např. máme-li hlad nebo žízeň, máme potřebu se najíst, napít. Jestliže jsme se přejedli, máme potřebu nejíst, nepít. Potřeby dělíme na:

•Fyziologické – potřeba jídla, pohybu, vzduchu, pití a jiné.

•Psychické – potřeba lásky, přátelství, bezpečí, jistoty, úcty a jiné. Mezi těmito bych rozeznával i sociální potřeby, tedy potřebu informací, potřebu smyslu života, potřebu spolupráce, potřebu soutěživosti, potřebu společenské prestiže, potřebu aktivity a výkonu, sdílet se s druhými lidmi, mít s nimi dobré vztahy, tvořit společenství a jiné.

Nejsou-li dlouhodobě uspokojeny potřeby jak fyziologické, tak psychické, může to vést k frustraci, deprivaci, stresu. Následkem může být třeba i nemoc či smrt.

Frustrace je psychický citový stav popisovaný jako zklamání, který vzniká při nemožnosti zcela uspokojit potřebu nebo dosáhnout vytyčeného cíle v důsledku nějaké překážky. Překážka působí rušivě, uspokojení potřeby blokuje, ale ne zcela. Máme tedy omezenou možnost dosáhnout tohoto cíle.

Deprivace je závažnější forma frustrace, kdy dochází k chronickému neuspokojení psychické či fyzické potřeby v plné šíři nebo je úplná nedostupnost cíle. Nejčastěji se pod pojmem skrývá citové strádání (daná osoba trpí nedostatkem lásky a citu, postrádá pocit bezpečí, uznání, důvěry). V případě nedostatku citu a porozumění u dětí se to negativně projeví na jejich životě. Bývají citově vyprahlé, chladné až bezcitné, vše si pak přenášejí do praktického života v dospělosti.

Stres je nepříjemný stav, který nastává, když nějaká událost (tzv. stresor) ohrožuje naši schopnost se s danou situací úspěšně vypořádat. Stres se dělí na:

•Negativní (distres) – je vnímán jako negativní zátěž. Poškozuje psychické a tělesné zdraví, má záporný vliv na výkon, např. dlouhotrvající konflikty s nadřízenými, se spolužáky, silné pracovní nasazení.

•Pozitivní stres (eustres) – působí motivačně, je hnacím motorem při dosahování cílů, jsou to situace, které máme pod kontrolou, např. příprava na zkoušku.

Schopnosti

Schopnosti jsou psychické vlastnosti, které umožňují člověku úspěšně se naučit určitým činnostem a vykonávat je. Schopnosti jsou různé, např. verbální (slovní porozumění a myšlení), matematické, prostorové, paměťové, umělecké, sportovní, sociální, hudební apod.

Schopnosti se vytvářejí na podkladě biologicky vrozených vloh, životem ve společnosti, učením jedince, činností jedince. Do jaké míry se vlohy rozvinou ve schopnosti, záleží na společenském prostředí, ve kterém člověk vyrůstá, na vztahu dospělého k dítěti, na příkladech a vzorech, na množství podnětů, se kterými se dítě setkává, a na osobnostních vlastnostech jedince.

Inteligence

Inteligence je schopnost řešit obtížné nebo nově vzniklé situace. Mezi složky inteligence patří schopnosti početní, prostorová představivost, verbální myšlení, paměť, zvažování problémových situací.

Úroveň inteligence se u lidí liší. Její hodnota se zjišťuje pomocí testů inteligence a je pak vyjádřena jako IQ neboli inteligenční kvocient. Udává, jak vysoko nad průměrem nebo hluboko pod průměrem své věkové skupiny se člověk umístil výkonem v testu inteligence.

První inteligenční test sestavil v roce 1905 francouzský psycholog Alfréd Binet (1857–1911).

IQ kvocient (číselnou hodnotu) zavedl psycholog německého původu William Stern (1871–1938). IQ kvocient je hodnota inteligence testovaného člověka, zjišťujeme ho pomocí testových úloh – např. Eysenckův test. Výsledky IQ testů mohou být zkresleny např. stresem, zdravotním stavem, psychickým stavem. Hodnoty IQ (pásma inteligence v číselné řadě):

130

– vysoký nadprůměr

120

– nadprůměr

110

– lehký nadprůměr

100

– průměr (většina populace je v pásmu 100–110)

90

– lehký podprůměr

80

– hraniční pásmo intelektu (mezi normálním intelektem a mentální retardací)

70

– mentální retardace:

69–50

– lehká mentální retardace

49–35

– středně těžká mentální retardace

34–20

– těžká mentální retardace

< 20

– hluboká mentální retardace

Zájmy

Zájem je trvalé úsilí zabývat se předměty nebo činnostmi, které přinášejí radost nebo uspokojení. Zájmy aktivují paměť, myšlení, vůli (hlavně u dětí a starých lidí). Přinášejí uvolnění, odpočinek a zábavu. Zdokonalují vědomosti, dovednosti a návyky. Přinášejí uspokojení. Zájmy mají různou hloubku a šíři. Někdo má např. zájem jeden a hluboký, jiný může mít zájmů více a povrchních.

Hodnoty, hodnotová orientace

Hodnota je názor člověka o tom, co je pro něho žádoucí. Tento názor je vždy subjektivní. Každý máme určité hodnoty, které uznáváme. Patří mezi ně např. láska, zdraví, peníze, svoboda, život a další. Jestliže se ztotožníme se svými hodnotami a zvnitřníme je, stanou se normami našeho chování. Různí lidé mají různé systémy hodnot. Zaměření hodnot určitým směrem se nazývá hodnotová orientace, např. pracovní, politická atd. Vznik a změna hodnot závisí na věku, výchově, osobní zkušenosti, inteligenci, povolání. Např. mladí lidé mají hodnoty zaměřené spíše na vzdělání, lásku, zábavu. Starší lidé spíše na zdraví a sociální jistoty. Neodpustím si k hodnotám přiložit jednu báseň, kterou mám moc rád. Už ani nevím, kde a kdy jsem k ní přišel.

Přesto

Lidé jsou nerozumní, nelogičtí a sebestřední. Přesto je miluj.

Jestliže děláš něco dobrého, lidé Tě budou napadat, že máš postranní motivy. Přesto dělej dobré věci.

Když máš úspěch, získáš falešné přátele a opravdové nepřátele. Přesto se snaž uspět.

To dobré, co konáš, bude zítra zapomenuto. Přesto konej dobro.

Poctivost a upřímnost Tě činí zranitelným. Přesto usiluj o poctivost a upřímnost.

Co Tě stálo léta práce, může být přes noc ztraceno. Přesto pokračuj v usilovné práci.

Lidé často potřebují pomoc, ale když jim pomůžeš, obrátí se proti Tobě. Přesto lidem pomáhej.

Dávej světu to nejlepší, co máš, a dostaneš ránu do zubů. Přesto dávej světu to nejlepší, co máš.

Báseň sv. Matky Terezy z Calcaty (visí v jednom dětském domově v Indii)

Cíle

Cíle jsou určité hodnoty, výsledky, kterých člověk chce (touží) dosáhnout. Např. získání přízně milované osoby, maturita, dobrá práce, dům, štěstí a jiné. Dosažení cíle přináší radost, uspokojení. Naopak neúspěch v dosažení cíle přináší zklamání, smutek, hněv. Cíle dělíme na krátkodobé (blízké) – např. vypracování domácího úkolu, návštěva kina; střednědobé – např. úspěšné ukončení studia, přijetí na VŠ, domluvit se v cizím jazyce; a dlouhodobé – např. založení rodiny, výchova dětí, splacení hypotéky za dům. Při dosahování cílů překonáváme vnější i vnitřní překážky, a tak zapojujeme i volní a charakterové vlastnosti jako cílevědomost a pracovitost.

Postoje, předsudky

Postoje jsou relativně ustálené tendence ustáleným způsobem, a to kladně nebo záporně reagovat na sebe sama, osoby, situace, předměty apod.

Postoje jsou individuální a subjektivní, např. vztah k náboženství. Někdo jej považuje za užitečné, má k němu kladný vztah, jiný ho považuje za nástroj k ovládání jiných a má k němu negativní postoj. Postoje se utvářejí v průběhu života a mohou se i měnit. Vznikají výchovou v rodině, výchovou ve společnosti, v institucích (škola, kroužky, zaměstnání), osobní zkušeností. To, jaké zaujímá člověk postoje k lidem, věcem, situacím apod., můžeme usoudit z jeho chování. Postoj člověka (k rodičům, k práci, k druhým lidem, k zátěži apod.) pak určuje, jak se zachová i v budoucnu. Zastane-li se člověk někoho v nebezpečné situaci, jistě se zastane i jindy někoho jiného, když bude v ohrožení. Jak lze změnit něčí postoj? Nejpoužívanější metodou je argumentace. Vzpomínám si matně na jeden výzkum, o kterém jsem kdysi za dob studia slyšel. Šlo v něm o studii, která poukazovala na to, že tytéž argumenty mají různý vliv – podle toho, kdo je podává. Jestliže argument podával odborník, ještě k tomu vhodně oblečený, podařilo se změnit postoj až asi u 25 % lidí. Podával-li stejné argumenty člověk, o kterém respondenti nevěděli, že je odborník, změnilo postoj asi jen 7 % lidí. Postoj lze změnit i po vlastní zkušenosti. Postoje dělíme na:

•Přesvědčení (názor) – je to postoj, který má naše rozumové zdůvodnění. Souhlasíme, nebo nesouhlasíme s nějakou situací či člověkem. Např. nesouhlasím s protažením výuky přes přestávku, jelikož nestihnu posvačit, mám pak hlad, nedokážu se soustředit a bolí mě žaludek.

•Předsudky – jsou to postoje, které jsme si neověřili vlastním poznáním či zkušeností, ale převzali jsme je od jiných prostřednictvím výchovy a kultury, ve které žijeme. Tedy předem soudíme něco, s čím nemáme zkušenost. Předsudky nejsou vrozené. Do tří let věku nemáme žádné předsudky.

Předsudky dělíme na:

•Sexistické – jsou negativně zaměřené k druhému pohlaví, především k ženám (např.: blondýny jsou hloupé; dlouhé vlasy, krátký rozum; ženy za volant nepatří; ženy nemají co dělat v mužském povolání a naopak) a homosexuálům (např., že mají HIV; že nejsou normální).

•Náboženské – roli zde hraje odlišné vyznání. Např. s holčičkou muslimkou si nechtějí děti hrát, protože nosí šátek na hlavě a nejí maso; pozor na věřící, chtějí nás chytit do sítě; pozor na církev, chce náš majetek; pozor na muslimy, jsou to teroristé apod.

•Rasové – např. rodiče nám řeknou, že chlapeček se snědou kůží je špinavý a nemáme si s ním hrát; výroky nacistů o germánském nadčlověku; apartheid v USA, který hlásal, že negři nejsou lidé.

•Etnické – např. Romové kradou a zneužívají sociální dávky; cizinci nám berou práci; židé jsou lichváři; Němci jsou fašisté; Rusové jsou alkoholici; Češi jsou „vyčůraní“.

Charakter

Charakter je souhrn získaných psychických vlastností, které jsou získané učením, výchovou v rodině a společnosti a osobními zkušenostmi. Slovo charakter je řeckého původu (charassein – vyrýt, vytisknout). Charakter vtiskuje ráz chování a jednání člověku. Vytváří morální profil člověka, tedy jeho kladné a záporné vlastnosti.

Temperament

Temperament je soustava psychických vlastností, které se projevují určitým způsobem reagování, chování, prožívání. Temperament ovlivňuje celý duševní život, hlavně život citový a motoriku. Temperament poznáme na mimice, pohyblivosti, rychlosti řeči, myšlení. Je vrozený, ale lze ho do jisté míry ovlivnit výchovou a sebevýchovou. V dějinách vzniklo mnoho teorií o jeho příčinách. Současná věda vysvětluje rozdíly v temperamentových vlastnostech vlastnostmi nervových procesů (viz I. P. Pavlov). Nejstarší a dodnes oblíbená je teorie, kterou vytvořil řecký lékař Hippokratés (asi 5. století př.n.l.), později ji upravil lékař Galénos (2. století př.n.l.). Podle nich se temperament určuje podle převahy určité tělesné tekutiny:

•Sangvinik (sangvis – krev)

Žádoucí vlastnosti: čilý, optimista, veselý, společenský, aktivní, družný, podnikavý, dobře se ovládá, má rád změny.

Nežádoucí vlastnosti: povrchní, přílišná sdílnost až žvanivost, nestálost, nedůslednost, mělké city, přelétavost.

Mezi sangviniky patřili např. Galileo Galilei, Goethe.

•Cholerik (cholé – žluč)

Žádoucí vlastnosti: vášnivý, sebevědomý, samostatný, vůdcovství, obětavost, důkladnost, energičnost, sdílnost.

Nežádoucí vlastnosti: prudký, rychle výbušný, impulzivní, vzteklý, těžko se ovládá, urážlivý, panovačný.

Mezi choleriky patřil např. Jan Žižka, Dante Alighieri.

•Flegmatik (flegma – hlen)

Žádoucí vlastnosti: dobromyslný, snášenlivý, samostatný, rezervovaný, pevná citová pouta, trpělivost, vytrvalost, přemýšlivost, klidný.

Nežádoucí vlastnosti: citový chlad, uzavřenost, nespolečenskost, váhavost, pomalost, pasivita.

Mezi flegmatiky patřil např. Edvard Beneš.

•Melancholik (melancholé – černá žluč)

Žádoucí vlastnosti: oddanost, věrnost, hluboké a trvalé city, svědomitost, spolehlivost, odpovědnost, ukázněnost.

Nežádoucí vlastnosti: přecitlivělost, pesimismus, samotářství, uzavřenost, plachost, bázlivost, vztahovačnost.

Mezi melancholiky patřil např. Jan Hus, Karel Hynek Mácha.

■3. Sociální psychologie

Sociální psychologie patří také k základním psychologickým disciplínám. Zaměřuje se na vztahy mezi jedincem a společností, na socializaci osobnosti („vrůstání“, začleňování do společnosti). Sociální psychologie zkoumá: jak společnost působí na vývoj osobnosti; jak se jedinec v průběhu života jejím působením mění; jak si vytváří vztahy k druhým lidem; jak s lidmi komunikuje; jak působí na lidi, s nimiž přichází do styku; jak ovlivňuje svůj vlastní vývoj. Společnost na nás neustále působí a ovlivňuje nás příznivě i nepříznivě. Pokud bychom nežili od narození v lidské společnosti, nestali bychom se v pravém slova smyslu člověkem. Příkladem jsou vlčí děti, které, ač byly tělesně lidé, chováním byly vlci.

Sociální učení

Všichni se v průběhu života učíme a osvojujeme si určitá pravidla a normy společnosti, ve které žijeme. Učíme se také řešení náročných životních situací, učíme se rozumět lidem apod. Mnohé si osvojíme v rodině, mnohé ve vzdělávacích institucích a také stykem s ostatními lidmi a různými skupinami. Máme několik druhů sociálního učení – učení napodobováním, učení pomocí slovní instrukce, učení identifikací, učení pozorováním, učení sociálním posilováním.

•Učení napodobováním – od prvních týdnů života se dítě snaží napodobit úsměv, mimiku, gesta nejbližších. Později napodobuje při hře s panenkou chování tak, jak to vidí v kontaktu se svými rodiči. Dítě bezděčně napodobuje také chování, které pozoruje u dospělých či vrstevníků ve svém nejbližším okolí, a to i nevhodné chování. Velký vliv na napodobování má také sledování televize, a to především pořadů s prvky násilí. Dítě se učí napodobováním od starších i v oblasti péče o své tělo a zdraví. Může však přebírat i nevhodné vzory postojů jako úniky do nemoci, hypochondrie, strach ze zdravotníků aj.

•Učení pomocí slovní instrukce – při této formě učení se snažíme druhého něčemu naučit tím, že mu slovně či písemně vysvětlujeme, jak a proč se něco dělá, jak a proč se má v určité situaci chovat. Např. psanou instrukcí je recept na vaření nějakého jídla. Vysvětlováním učíme, co je nebezpečné, vhodné, dobré apod. Tohoto učení užíváme např. ve výchově v rodině, pří výchovně vzdělávací činnosti ve škole, při edukaci pacientů apod.

•Učení identifikací (ztotožněním) – toto učení má velký význam při utváření charakterových vlastností a pro morální vývoj. U nemocných můžeme často využít tohoto způsobu tam, kde je třeba najít východisko z těžké situace, např. po úraze, kdy to chce nemocný vzdát, je v depresi. Předložíme mu vzor někoho, kdo byl v podobné situaci a překonal ji. Snažíme se ho tím povzbudit, aby se vzchopil a začal bojovat.

•Učení pozorováním – jedná se o způsob sociálního učení, kdy se učíme z toho, co odpozorujeme z reakce okolí na chování jiných lidí. Tím se poučíme z chyby toho druhého, aniž bychom ji a její důsledky museli zažít na vlastní kůži.

•Učení sociálním posilováním – toto učení je založeno na používání odměn a trestů. Jsme-li za nějaké chování nebo čin pochváleni (odměněni, oceněni, pohlazeni apod.), budeme se snažit toto chování posilovat, abychom tuto odměnu znovu zakusili. Naopak pokud bude za naše chování či čin následovat trest, budeme se více snažit se takovému jednání vyhýbat.

Efektivnější je ve výchově využívat pochval, které posilují vhodné chování. Trest má oslabit nebo odstranit nežádoucí chování. Fyzické tresty jsou ponižující a posilují agresivitu. Psychické tresty zase vedou k pocitům viny, úzkosti a nejistoty. Pokud trestáme, musí trestaný konkrétně vědět za co. Trest se má vztahovat k chování, ne k osobě. I při trestání by měl trestaný vnímat, že neztratil lásku a náklonnost trestajícího. Trest by měl následovat co nejdříve po provinění. Mnohem lépe je vnímán od osoby, která má k viníkovi dobrý emoční vztah. Vhodnější než trest je naučit viníka napravit a odčinit svou chybu. Ne vždy je to ale možné, ne vždy je to dostačující.

Sociální vnímání

Každý z nás si v průběhu života postupně vytváří k okolnímu světu určitý vztah prostřednictvím sociálního vnímání. Sociální vnímání vychází z našich osobních zkušeností, při kterých poznáváme druhé lidi, hlavně jejich citové stavy, potřeby a motivy. Naše osobní zkušenosti se liší od zkušenosti druhých lidí, a proto i naše sociální vnímání bývá odlišné od vnímání druhých lidí. Např. člověka, kterého my vnímáme velmi pozitivně, jiný nemůže ani vystát, a to třeba jen proto, že mu připomíná někoho, s kým má špatnou osobní zkušenost.

Abychom dobře pochopili sociální situaci a správně na ni reagovali, je nutné dobře zpracovat sociální informace, tedy:

•analyzovat podněty, které se vztahují k situaci

•správně posoudit záměry druhých lidí

•vytipovat vhodné odpovědi na tyto podněty

•provést hodnocení pravděpodobných výsledků našeho chování, vybrat vhodnou odpověď a přiměřeně reagovat

Chyby v sociálním vnímání, kterých se dopouštíme:

•Halo efekt – je nejčastější chybou. U člověka, kterého vidíme poprvé v životě, děláme ukvapené závěry v tom, jaký asi je dle prvního dojmu. Je-li nám člověk na první dojem sympatický, automaticky mu přisoudíme pozitivní vlastnosti – že je milý, čestný, pracovitý, inteligentní, pravdomluvný apod. Je-li nám však nesympatický, automaticky mu přisoudíme negativní vlastnosti – že je protivný, nefér, líný, hloupý apod.

•Soukromá teorie osobnosti – člověka posuzujeme, aniž bychom ho osobně znali, podle informací, které jsme o něm slyšeli. Přisuzujeme mu tak vlastnosti, které třeba ani nemá. Opět si vzpomínám na jeden experiment, který nám zmiňovala vyučující psychologie za dob mého studia. Šlo o dvě skupiny studentů. První skupině byl učitel představen jako nesnesitelný, neústupný, málo fundovaný, neschopný. Druhé skupině byl vylíčen jen v pozitivech. Ve výsledku s vyučujícím velmi dobře vycházela druhá skupina a měla i velmi dobré studijní výstupy. U první skupiny byla situace opačná.

•Efekt mírnosti a shovívavosti – jedná se o chybu v sociálním vnímání, která se projevuje tak, že osobám sobě blízkým či nám sympatickým snáze odpouštíme či přehlížíme jejich přestoupení. Jsme jakoby zaslepeni a nevidíme, že tím jsme nespravedliví k druhým.

•Laická chyba (implicitní teorie osobnosti) – na základě obecných pravd, např. stereotypů, se domníváme, že některé vlastnosti spolu souvisejí – např. tichá dívka bude asi slušná (ve skutečnosti tomu tak třeba není, ona jen „mlží“); absolvent vysoké školy je inteligentní (ale ne každý vysokoškolák musí mít i sociální IQ).

•Projekce – druhé často přirovnáváme k sobě samým a máme tendenci u nich nacházet vlastnosti, které jsou vlastní spíše nám samotným, např.: agresivní člověk vnímá u druhých jejich neutrální projevy jako agresivní; někdo je mi sympatický, to znamená, že bude mít stejné vlastnosti jako já; někdo se podobá člověku, kterého znám, a já mu automaticky přisoudím všechny vlastnosti mně známého člověka.

•Stereotypizace – jedná se o zobecněný a zjednodušený způsob vnímání jiných osob, není výsledkem naší zkušenosti, ale je přebíraný a udržovaný kulturou (např. kluci se rádi perou, dívky jsou citlivé, ženy pečují o rodinu, kdo je bohatý, je šťastný, Francouzi rádi pijí víno). Kdybychom však výše uvedené příklady použili na konkrétní jedince, mohli bychom se dopustit omylů a nepřesností. Kvůli stereotypům většinou vnímáme příslušníky vlastního národa pozitivněji než členy jiných národů, např. Američané se považují za pracovité, inteligentní, a materialistické; naopak Číňany vnímají jako pověrčivé, konzervativní, jako jedlíky psů. Kdybychom požádali Číňany o jejich názor na Američany, řekli by, že jsou hloupí, hluční, zaměření na sebe; sebe však považují za citlivé k druhým, slušné a mírné.

•Předsudky – jedná se o negativní zjednodušující postoj k určité skupině lidí, který není založen na naší předchozí zkušenosti. Nejčastěji jsou sexistické, etnické, rasové, náboženské apod. Vycházejí z kultury a z výchovy, tedy z toho, kde žijeme. Předsudky nejsou vrozené, do tří let věku nemáme žádné předsudky. Předsudky jsou různé (viz výše).

Sociální interakce

Jedná se o vzájemné působení jedné osoby na druhou. Při styku s druhou osobou jednáme určitým způsobem, druhá osoba naše jednání nějakým způsobem vnímá, má z nás dobrý, či špatný dojem (sociální vnímání), podle tohoto dojmu reaguje a jedná s námi. My toto jednání subjektivně příznivě, nebo nepříznivě vnímáme a tím opět přizpůsobujeme naše chování dané situaci. Např. kupující si vybírá zboží v obchodě, prodavač ho mile osloví a zboží ochotně předvede. Vysvětlí mu vše, co chce vědět. Kupující si zboží koupí. Kdyby byl prodavač nepříjemný a neochotný, jistě si zboží nekoupí a tomuto obchodu se příště vyhne. Mezi některé z forem sociální interakce patří:

•Sociální facilitace – jedná se o vliv, kdy s vědomím, že je přítomna druhá osoba, zvyšujeme svou energii, soutěživost, touhu po ocenění. Atleta vybudí k vyššímu výkonu až soupeř. Dítě v kolektivu sní jídla, která doma nejí. Nemocný skleslý muž s velkým pivním bříškem se v bazénu v přítomnosti mladých dívek „vyprsí“ a zatáhne břicho. Když jsme doma u televize „zabořeni“ v křesle, ihned se srovnáme, když vstoupí návštěva.

•Psychologie davu (deindividuace) – jedná se o vliv davu či větší skupiny, ve které ztrácíme pocit své osobní identity. Najednou jsme anonymní, a tak děláme bez přemýšlení věci, které bychom jinak neudělali. Jsme vlečeni tím, co dělají ti druzí. Vzpomínám si na experiment, o kterém nám opět vyprávěla vyučující psychologie, když jsem byl ještě student. Šlo o dětskou slavnost, kde zúčastněné děti rozdělili do dvou skupin. Jedna skupina byla představena mamince (hostitelce) a druhá zůstala anonymní. Když maminka hostitelka přinesla sladkosti, nejvíce si jich vzaly anonymní děti. Představené děti se ostýchaly. Další příklad – jedinec se přidá k lynčujícímu davu, který se chová násilnicky vůči jiné rase („holé hlavy“). Má-li ještě i zahalený obličej (kuklou, šátkem), začne být nevypočitatelný, anonymní (nikdo v davu neví, kdo je kdo). Může být i násilnický, krutý, hrubý, primitivní. Snižují se jeho zábrany vůči impulzivnímu chování. Vykazuje chování jako kolektiv. Je zde riziko, že se dopustí zločinu jako bití jiných, verbální agrese. Příkladem mohou být teroristé, neofašisté apod. Důsledkem deindividuace je snížená schopnost až neschopnost ovládat vlastní chování, hlavně impulzivní. Problematikou psychologie davu se zabýval i T.G. Masaryk.

•Altruismus – jedná se o nezištné dobré skutky vůči druhým lidem. Takto se chováme dobrovolně, a to pod vlivem nějakého osobního přesvědčení po vzoru jiných lidí či náboženských hodnot. Altruistické chování je i u určitých profesí – např. záchranáři, policisté, hasiči. Altruismus může být čistý – moje chování nebo chování celé skupiny lidí sleduje prospěch někoho jiného, pomáháme jinému, jiným, často anonymně a nic za to neočekáváme (např. posílání peněz lidem postiženým záplavami). Altruismus reciproční – jedinec nebo skupina pomůže, ale očekává, že při příštím setkání mu také bude poskytnuta pomoc. Např. dnes půjčím kamarádce sešit z psychologie (bude písemka a ona chyběla, nemá zápisky) a očekávám, že když budu ve stejné situaci, na oplátku mi kamarádka sešit také půjčí.

Mám moc rád útržek z pohádkové knihy Fimfárum od Jana Wericha z pohádky Chytrá horákyně – „Nejvíce se vyplatí, když člověk člověku pomáhá.“ Mám s tím častou osobní zkušenost a věřím, že mnozí z vás také.

Vliv skupiny

Každý člen nějaké skupiny je skupinou do určité míry ovlivňován, někdy více, někdy méně. Skupina však má na naše rozhodování bezesporu vliv, je to fakt, s kterým musíme počítat (nelze se mu vyhnout). Někdy se dokážeme prosadit, někdy se musíme přizpůsobit, někdy zcela podřídit. Proč je zrovna ten, či onen VIP, nebo outsaider a má, či nemá vliv na skupinu, jíž je členem, je záhadou tzv. skupinové dynamiky.

•Konformita – jedná se o podrobení se názoru většiny. Neboli jsme s většinou konformní. Když zjistíme, že většinový názor je jiný než ten náš, tak se podřídíme (jsme loajální). Pokud jsme si jisti, že náš názor je správný a chtěli bychom si ho prosadit, musíme počítat s tím, že budeme čelit někdy velmi silnému tlaku skupiny, která má jiný názor. Na jedinci, který je skupinou „válcován“, může být vidět červenání, pocení, nevěřícné kroucení hlavou, pátrání pohledem po ostatních, nejistota, rozčilení. Ustát takovou situaci může být velmi náročné a dokonce nás to může stát vyloučení skupinou, posměch nebo i poškození naší osoby nečestnými intrikami, někdy i likvidací.

•Poslušnost vůči autoritě – jestliže nám dá autorita nějaký příkaz, přestože se s ním nemusíme shodovat, zpravidla ho vykonáme pod vlivem poslušnosti. Stejně jako pod vlivem slepé poslušnosti vykonávali a vykonávají mnozí lidé věci, které by jinak nikdy neudělali. Příkladem je holokaust (vyvražďování židů a jiných národností v koncentračních táborech), zabíjení druhých ve válkách apod. Člověk si své skutky omlouvá tím, že musel splnit rozkaz.

•Internalizace – snaha skupiny na základě manipulace, intenzivního ovlivňování či nějaké propagandy změnit u členů trvale osobní postoje a chování tak, aby je zcela ztotožnili s vlastními. Cílem je, aby měl člen i bez přímého dohledu „potřebný názor“. Propaganda může být pozitivní (moderní je nekouřit), nebo negativní (příkladem může být nacistická propaganda o německém nadčlověku, nadřazené árijské rase). Nebo komunistická propaganda učení Marxe a Lenina, že si lidé mají být rovni, a že dělnická třída je ta, která má mít moc.

•Vzpoura – pokud se nám v sociální skupině něco nelíbí, většinou jsme konformní a čekáme, až se to nebude líbit více lidem, sami máme strach něco říci jinak, a tak mlčíme i přesto, že se s tím neumíme ztotožnit. Pokud je nás, kterým se něco nelíbí, již více, máme snahu vzbouřit se a odmítnout stávající společenské normy poslušnosti – např. Sametová revoluce v České republice, vzpoura na lodi Bounty. Když je vzpoura oprávněná, je to v pořádku. Když se však jedná o neoprávněnou, intrikářskou hru, je to velmi bolestné a poškozující.

Sociální chování

Sociální chování je zjednodušeně chování jedince, které je ovlivněno chováním druhých lidí. Platí to i naopak – jedincovo chování ovlivňuje okolí. Tedy sociální chování je možné přiblížit i jako chování člověka ve společnosti. Sociální chování dělíme na chování přátelské (prosociální) a nepřátelské (antisociální).

Prosociální chování, tedy přátelské, je chování pozitivní vůči lidem a společnosti, snaha o dobré přátelské vztahy, pomoc, zájem o druhé. K němu řadíme:

•Altruismus – viz výše.

•Empatie – jedná se o schopnost vcítění se do problému druhého člověka, projevení porozumění a účasti.

Antisociální chování (nepřátelské) je chování negativní vůči lidem a společnosti. Sem patří:

•Hostilita – je negativním postojem vůči lidem. Hostilní člověk nemá rád lidi, mluví o nich nepěkně, přeje jim zlé, není vůči nim empatický, není ochoten jim pomoci.

•Agresivita – je negativním záměrným chováním, které přímo poškozuje druhou osobu nebo její majetek. Agresivní chování může překračovat společenské normy a může být potrestáno. Na agresivitě se podílí více faktorů, a to dědičná dispozice, některé biochemické procesy v organismu, sociální učení (kopírování agresivního modelu z reality či televize).

•Egoismus – je negativním chováním, jedinec dělá vše především pro svůj prospěch a neohlíží se na potřeby druhých či na to, zda druhé naplňováním svých potřeb nějak nepoškozuje.

•Konflikt – je střet protichůdných záměrů. Konflikty často vyvolávají konfliktogenní lidé (kritičtí, sobečtí, náladoví, podráždění). Konflikty dělíme na vnitřní a vnější. Vnější konflikty mají zdroj v okolí jedince, např. špatné podmínky pro práci jako nedostatek oddychu, nepřátelští spolupracovníci apod. Vnitřní konflikty mají zdroj ve vnitřních pohnutkách jedince, např. rozhodl jsem se, že budu hubnout, a teď mám nadosah tabulku čokolády a bojuji v sobě s tím, zda vydržím, nebo podlehnu. Důvodem vzniku konfliktu v zaměstnání může být nedostatečná organizace práce, dále rozdílné názory na postup při práci, různý přístup k práci (kvalitně, nekvalitně, rychle, pomalu), nestejný stupeň zodpovědnosti (odpovědnost, nezodpovědnost), zkreslené představy o své osobě (přeceňování, podceňování), temperamentové vlastnosti (cholerik, melancholik, sangvinik, flegmatik), negativní charakterové rysy (donášení, lhaní, sobectví, nesnášenlivost, lenost, …). Konfliktní situace mohou vznikat všude. Proto je vhodné upevnit si některá východiska, postupy – jak z konfliktní situace najít cestu ven. Řešení konfliktů může být autoritativní (autorita striktně rozhodne, že to bude tak a tak) nebo alternativní (svobodně se rozhodneme, jak budeme situaci řešit). Způsoby řešení konfliktů: 1. kompromis, 2. budeme se sobě vyhýbat, 3. dominantnější strana si prosadí své, 4. intervence třetí strany (obě strany se domlouvají skrze prostředníka, který koriguje, aby se obě strany dostaly s úctou ke slovu), 5. vyjednávání (předháníme se v nabídkách, ale tak, aby byly obě strany spokojeny).

Šikana

Šikana je jakékoli chování, jehož záměrem je ublížit, ohrozit nebo zastrašit jedince či skupinu jedinců, kteří se nemohou nebo neumí z nejrůznějších důvodů bránit. Případně z nějakých důvodů nechtějí, přestože by to dokázali. Děje se v podobě bití, vydírání, loupeží, poškozování věcí druhé osoby, slovních útoků, dále v podobě nadávek, pomluv, ponižování, vyhrožování, přehlížení, ignorování, apod. Děje se to opakovaně, ale může to být i jednorázová událost. Obětí se většinou stává někdo, kdo je odlišný, a to jak v kladném, tak záporném slova smyslu. Šikana není zábava, je to násilí na druhé osobě. V očích oběti to je obrovská psychická bolest. Jako zábavu to vnímá jen agresor, případně jeho publikum. Šikana je problém, který se vyvíjí. Vzniká delší dobu. Každého z nás se může šikana týkat. Buď se můžeme stát obětí, agresorem nebo publikem. Staneme-li se publikem, časem se to může zvnitřnit a nikomu to vůbec nepřijde zlé. Baví nás to. Je to naše norma. Šikana je tedy věc skupiny! Má pět stadií: 1. až 3. stadium – ještě to není zcela zvnitřněno, 4. až 5. stadium – skupina hájí agresora, je totalitou násilí a daná skupina se musí rozpustit. Mobbing je šikanou od kolegů na pracovišti. Bossing je šikanou podřízeného nadřízeným. U oběti je poškozená psychika (nedůvěra ve vztahy, strach, stud, sebevražedné úmysly apod.). V dnešní době se velmi rozvíjí tzv. kyberšikana. Jedná se o šikanu přes sociální sítě, mobilní telefony. Má velký společenský dosah a tím může velmi ublížit (společenské znemožnění může vést i k sebevraždě oběti). Je nutné počítat s tím, že oběti kyberšikany budou současně i oběťmi skutečné šikany. Chceme-li šikanu zastavit, je potřeba zastavit ji hned v počátku, než ji skupina zvnitřní.

■4. Komunikace

Komunikace (z latinského communicare – sdílet, radit se; též communis – společný) znamená vzájemné dorozumívání se mezi lidmi. Z 50 % je zastoupena komunikací verbální a z 50 % komunikací neverbální. Sejdou-li se dva lidé, komunikují spolu. Svým postojem, pohyby a řečí si vzájemně něco sdělují. Pokud jsou k sobě otočeni zády a zdá se, že vlastně žádná výměna informací neprobíhá, sdělují si: „Nechci s tebou nic mít.“

Informace si můžeme předávat přímo – mezi dvěma a více lidmi, nebo nepřímo – pomocí tisku, rozhlasu, televize, sociálních sítí a jiných komunikačních médií. Člověk potřebuje sdělovat. Potřebuje, aby ho někdo slyšel a poslouchal, aby měl pocit sounáležitosti s ostatními lidmi, aby mohl existovat. Komunikace s sebou však přináší také nebezpečí nepochopení nebo dokonce odsouzení, zklamání či zranění. Co se skrývá pod jednotlivými pojmy?

Proces komunikace

Proces komunikace zahrnuje:

•komunikátora – osoba, která sděluje informaci, vysílá signál

•komunikanta – osoba, která informaci (signál) přijímá

•komuniké – obsah sdělení, tedy to, co sdělujeme (poselství)

•komunikační kanál – způsob, jakým se sdělení dostává od komunikátora ke komunikantovi (přímou řečí, dopisem, e-mailem, telefonátem, SMS)

•šum, rušivý faktor – jedná se o vnější (externí) nebo vnitřní (interní) narušení toku komunikace, které blokuje nebo narušuje sdělení či jeho porozumění. Externím šumem je např. hluk z ulice, vysoká teplota v ovzduší, zvonící telefon apod. Interním šumem může být naše únava, hlad, bolest hlavy, nemoc apod. Šumem se také rozumějí rozdílně pochopené významy informace (např. žargon – odborné termíny, které příjemce jako laik nechápe apod.).

•zpětnou vazbu – vyjádření příjemce ke sděleným informacím (reakce, odpověď)

•kontext – prostředí a situace, v níž ke komunikaci dochází. Jinak vyzní věta „Kde jsou ty svíčky?“ při započatém pohřebním obřadu, jinak, když je jen tak hledáme doma, jinak při opravě auta. Když neznám kontext, nemohu dobře porozumět dané komunikaci.

Mezi sebou můžeme komunikovat verbálně (mluvené a psané slovo), neverbálně (řeč těla), obrazně (obraz, socha, piktogramy, dopravní značky), symbolicky (řeč květin, např. růže – miluji tě; kopretina – jsi krásná; frézie – nepozbývej naděje), dále pomocí chemických značek, Morseovy abecedy, barev (bílá vlajka – vzdávám se) a v neposlední řadě také činem (čin řekne více než slova, např. někdo pláče, podám mu kapesník; slíbím, že přijdu, ale nedostavím se apod.).

Verbální komunikace

Verbální komunikace je komunikace prostřednictvím jazyka, pomocí slov (mluvených i psaných). Je dobré si uvědomit, že slova se nedají odloučit od neverbální složky komunikace. Významnou roli ve verbální komunikaci sehrává tzv. paralingvistika, která určitými vědomými i nevědomými prvky dotváří mluvený projev. Z 50 % verbální komunikace tvoří paralingvistika 43 %, zbylých 7 % je význam slov. Složkami paralingvistiky jsou:

•Hlasitost řeči – bývá rozdílná podle situace a povahy sdělení. Hlasitější projev volíme ve větších prostorách, nebo když chceme upoutat pozornost. Může však působit panovačně. Tišší hlas volíme, když nechceme, aby nás druzí slyšeli, dále jedná-li se o citlivé téma anebo máme strach.

•Výška tónu řeči – každý má určitou polohu hlasu, která je mu vlastní. Obecně lidé nevnímají pozitivně vyšší polohu hlasu (pištivý, ječivý). Uklidňujícím dojmem může působit hlubší hlas, i když děti z něho mají spíše strach. Základní výšky hlasu jsou ve vyšších polohách tenor a soprán, v hlubších bas a alt.

•Rychlost řeči – může záviset např. na naší znalosti tématu (když nevíme, zpomalíme; když víme, mluvíme rychleji). Nebo může hrát roli situace, kdy se bojíme, že o slovo přijdeme, a tak zrychlíme. Doporučuje se střídat rychlost řeči – např. důležité pomaleji, méně důležité rychleji. U některých lidí se můžeme setkat i s velmi rychlou překotnou řečí, která se označuje jako logorhea (slovní průjem).

•Objem řeči – to znamená, kolik toho člověk řekne. Některým lidem stačí v komunikaci krátká sdělení, někdo má potřebu se vyjadřovat obšírně. Někdy se člověk potřebuje „vypovídat“. Je dobré si uvědomit, že pokud se člověk vyjadřuje velmi obšírně, může své posluchače dříve unavit a tím snížit jejich pozornost. (Ženy v průměru vysloví za 24 hodin až 26 000 slov, muži zhruba polovinu.)

•Plynulost řeči – řeč, která je přerušována pomlkami, může znamenat utřídění myšlenek nebo „duševní nádech“ (např. před sdělením nějaké nepříjemné skutečnosti). Může být i projevem fyzické nebo psychické bolesti.

•Intonace (barva hlasu) – větná intonace slouží především jako znak ukončenosti, či neukončenosti jednotlivých úseků řeči (klesnutí hlasem). Jiná intonace bude provázet např. hněv, jiná soucit, jiná údiv. Vyzkoušejte si říci tuto větu s různou intonací (v hněvu, soucitu, údivu) – „Co to děláš, proč tomu pejskovi ubližuješ?“

•Kvalita řeči – jedná se o srozumitelnost a rozvláčnost odpovídající problému a situaci.

•Slovní vata – jakákoli slovní či zvuková výplň mezi slovy či větami, kterou používáme spíše podvědomě, ale někdy i vědomě. Využíváme ji především v situacích, kdy jsme nervózní, nemůžeme si vzpomenout, nejsme si jisti apod. Patří zde např. ehm, že, jo, není-liž pravda, prostě, v jádru apod. Někdy je užívání slovní vaty tak časté, že to může být posluchačům až směšné.

•Chyby v řeči – jedná se např. o přeříkávání se, nedokončování celých vět či sdělení. Patří sem i nezáměrné opakování toho, co jsme už řekli. Můžeme sem zařadit i huhňání, zadrhávání, koktání.

Neverbální komunikace

Tato komunikace tvoří 50 % veškeré komunikace. Její součástí je proxemika, gestika, mimika, posturologie, haptika, kinetika, teritorialita, úprava zevnějšku.

•Proxemika je součást neverbální komunikace prostřednictvím vzdálenosti. Vyjadřuje oddálení, či přiblížení jednoho člověka od druhého v horizontální (od sebe, k sobě) nebo vertikální (nad, pod) rovině. Při komunikaci rozlišujeme mezi jedinci čtyři zóny (pomyslná území, která si hájíme). Můžeme si je představit jako bubliny kolem naší osoby. Intimní zóna (do 45 cm) „tělo na tělo“ – do této zóny si pustíme jen pro nás nejdůvěrnější lidi, dítě, partnera, rodiče. V této zóně vnímáme především hmatem a čichem. Osobní zóna (45–120 cm) – do této zóny si pustíme i neznámé lidi. Hranicí je místo pro podání ruky. Sociální zóna (120–370 cm) – tato zóna umožňuje formální styk např. u pracovního jednání, u zkoušení apod. Veřejná zóna (nad 370 cm) – tuto zónu udržujeme mezi skupinou cizích lidí, např. herec na jevišti, přednášející v posluchárně, přihlížení nějaké rvačce apod.

•Gestika je součást neverbální komunikace. Je to především řeč našich rukou, ale také nohou a hlavy. Například význam zvednutého palce nahoru může být jednička, výhra, frajer, život atd. Palec dolů může značit smrt, prohru, pětku, špatné apod.

•Mimika je součástí neverbální komunikace. Jedná se o komunikaci pomocí výrazu tváře. Žádnou jinou částí těla nevyjádříme tolik pocitů a myšlenek jako výrazem tváře. Při sledování mimických výrazů můžeme v obličeji identifikovat sedm základních emocí: štěstí – neštěstí; překvapení – nesplněné očekávání; úzkost a strach – pocit jistoty; smutek – radost; rozčílení – klid; nespokojenost, znechucení – spokojenost; nezájem – zájem. V oblasti obličeje máme tři mimické zóny: 1. oblast čela a obočí, 2. oblast očí a víček, 3. dolní oblast obličeje (tváře, nos, ústa, brada).

•Posturologie je součástí neverbální komunikace. Je to řeč našich tělesných postojů, držení těla, naklonění těla a položení všech jeho částí (končetin, hlavy). Tělesná poloha naznačuje, co se s člověkem děje a jaký postoj zaujímá k tomu, co se děje kolem. Zároveň vyjadřuje interakci s ostatními lidmi. Např. ležím a tím říkám, že jsem unavený. Postavím se v autobusu a tím říkám: ,,Uvolňuji vám místo.“ Zakloním se a tím říkám: ,,Bolí mě záda.“ Existují tři základní polohy: 1. vestoje, 2. vsedě, 3. vleže. Zahrnujeme sem ale také naklonění těla (můžeme popsat vzpřímení, schoulení, zaklonění, předklonění, uklonění). Poloha, kterou člověk zaujímá, když je sám, je poněkud odlišná od polohy, kterou zaujímá, když se domnívá, že by mohl být někým viděn, nebo je ve společnosti. Nejlépe se lidé domluví, když při komunikaci sedí.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Etika versus emoce.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.