Toto vydání vzniklo díky licenční dohodě
s nakladatelstvím Amazon Publishing, www.apub.com,
ve spolupráci s Kristin Olson Literary Agency s.r.o.

Where the Forest Meets the Stars

Copyright © Glendy C. Vanderah, 2019

Translation © Tomáš Bíla, 2021

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2022

ISBN epub 978-80-7565-968-2

.

Věnováno Cailley, Williamovi, Grantovi a Scottovi

KAPITOLA PRVNÍ

Ta dívka vypadala jako podhozenec z pohádek. Byla skoro neviditelná, její bledá tvář, mikina i kalhoty splývaly se soumračným lesem za jejími zády. Neměla boty. Stála nehybně, jednou rukou objímala kmen ořechovce a ani se nepohnula, když auto dojelo na konec štěrkové cesty a zastavilo pár metrů od ní.

Sotva Jo vypnula motor, odvrátila pohled a začala si ze sedadla spolujezdce sbírat dalekohled, batoh a svoje poznámky. Možná se to dítě vrátí zpátky do říše víl, když z něj na chvíli spustí oči.

Ale když vystoupila z auta, bylo tam pořád. „Vidím tě,“ řekla Jo stínu pod ořechovcem.

„Já vím,“ ozvala se ta dívka.

Jo vykročila po betonovém chodníčku a z podrážek jí odpadávaly kousky zaschlého bahna. „Potřebuješ něco?“

Dívka neodpověděla.

„Co děláš na mém pozemku?“

„Chtěla jsem si pohladit tvýho psa, ale nepustil mě k sobě.“

„To není můj pes.“

„A čí teda je?“

„Ničí.“ Jo otevřela dveře na verandu. „Měla bys jít domů, dokud je světlo.“ Rozsvítila venkovní zářivku proti hmyzu a odemkla domovní dveře. Když si rozsvítila i vevnitř, vrátila se k dřevěným dveřím a zamkla je. Té dívce bylo sice asi devět, ale stejně mohla mít něco za lubem.

Za čtvrt hodiny byla Jo osprchovaná a převlečená do trička, tepláků a sandálů. Rozsvítila si v kuchyni a v šeru za okny se začaly rojit mušky. Zatímco si chystala věci na grilování, myslela na tu dívku pod ořechovcem. Určitě už šla domů. Je moc malá, aby se takhle za tmy toulala po lese.

Jo si vynesla marinované kuřecí prsíčko a tři špízy se zeleninou k ohništi na travnatém plácku mezi domkem a loukou, zalitou měsíčním světlem. Domek, který si pronajala, byl ze čtyřicátých let a říkalo se mu Kinneyho chata. Stál na kopečku čelem k lesu a za ním se táhla malá prérie, kterou majitel pravidelně vypaloval, aby taky nezarostla mlázím. Jo v kruhu z kamenů rozdělala ohýnek a postavila nad něj rošt. Když na něj kladla maso a špízy, s trhnutím zpozorovala temnou postavu, která se objevila za rohem domu. Ta dívka. Zůstala stát jen pár metrů od ohně a pozorovala Jo, jak na rošt pokládá poslední jehlu. „Ty nemáš sporák?“ zeptala se.

„Mám.“

„Tak proč vaříš venku?“

Jo se posadila do jednoho ze čtyř rozvrzaných zahradních křesílek. „Protože to mám ráda.“

„Voní to pěkně.“

Jestli ze mě chceš vydyndat něco k snědku, tak budeš zklamaná, pomyslela si Jo. Jako ornitoložka neměla moc času na nákupy a chladnička v domě zela prázdnotou. Ale ta dívka mluvila s protáhlým přízvukem místních a soudě podle bosých nohou sem přišla z některého stavení v blízkém okolí. Takže si na večeři klidně může dojít domů.

Dívka přistoupila blíž k ohni a plameny jí ozářily tváře a plavé vlasy, jen oči ne. To byly pořád dvě hluboké temné tůně.

„Neměla by ses už vrátit domů?“ zeptala se Jo.

Dívka popošla o další krůček. „Nemám na Zemi domov. Já bydlím támhle.“ Natáhla ruku a ukázala vzhůru.

„Kde přesně?“

„Ve Velké medvědici.“

„V tom souhvězdí?“

Dívka přikývla. „Jsem z galaxie Větrník. To je u ocasu Velké medvědice.“

Jo toho o galaxiích moc nevěděla, ale to jméno znělo jako něco, co by si vymyslelo malé dítě. „O galaxii Větrník jsem nikdy neslyšela,“ namítla.

„Tak jí říkáte vy. My pro ni máme jiné jméno.“

Jo jí teď viděla do očí. Ta jiskra v jejím pohledu byla na dětskou tvář nečekaně inteligentní a Jo si to vyložila jako známku toho, že dívka dobře ví, že to je všechno jenom legrace. „Jestli jsi mimozemšťanka, proč vypadáš jako člověk?“

„Jenom používám tělo té holky.“

„Jestli tě poslouchá, tak jí řekni, ať upaluje domů.“

„To nejde. Byla mrtvá, když jsem si vzala její tělo. Kdyby šla domů, její rodiče by se vyděsili.“

Takže hra na zombíky. Jo o takových věcech už slyšela. Ale jestli si to děvče chtělo hrát na invazi zombie mimozemšťanů, tak bylo na špatné adrese. Jo to s dětmi nikdy moc neuměla a nebavilo ji vymýšlet si a hrát si na něco, dokonce ani když byla sama tak malá jako tahle dívka. Její rodiče byli oba vědci a často říkali, že se na ní podepsala dvojitá dávka analytických genů. Žertem jí vykládali, jak přišla na svět s vážným a zamyšleným výrazem, jako by už na porodním sále spřádala teorie a hypotézy o tom, kým je a co jsou zač ti lidé kolem.

Mimozemšťanka v lidském těle ji pozorovala, jak obrací kuřecí prsíčko na roštu.

„Měla bys jít domů na večeři,“ řekla Jo. „Tví rodiče se o tebe budou bát.“

„Už jsem ti řekla, že nemám –“

„Nechceš si aspoň zavolat?“ nabídla jí Jo a vytáhla z kapsy mobil.

„Komu bych volala?“

„Tak mám zavolat já? Řekni mi číslo.“

„Jak bych mohla mít číslo, když jsem přišla z nebe?“

„A co ta holka, co sis vzala její tělo? Zná číslo domů?“

„Vůbec nic o ní nevím. Ani jak se jmenovala.“

Jo netušila, kam tahle hra směřuje, ale už ji to přestávalo bavit. Byla vzhůru od čtyř hodin ráno a třináct hodin chodila v úmorném vedru lesem a po lukách. Dělala to tak skoro každý den už několik týdnů a za těch pár hodin, co každou noc trávila v domku, si potřebovala odpočinout. „Jestli nepůjdeš, zavolám policii,“ řekla a snažila se, aby to znělo přísně.

„A co udělá policie?“ zeptala se dívka, jako by to slovo slyšela poprvé.

„Naloží tě do auta a odvezou tě domů.“

Dívka si založila štíhlé paže přes prsa. „Co budou dělat, až jim řeknu, že žádný domov nemám?“

„Vezmou tě na policejní stanici a najdou si tvoje rodiče, nebo s kým vlastně bydlíš.“

„A co až těm lidem zavolají a zjistí, že jejich dcera umřela?“

Tentokrát už Jo nemusela vztek předstírat. „Hele, být na světě úplně sama není žádná legrace. Měla bys upalovat domů za lidmi, co tě mají rádi.“

Dívka zapřela ruce ještě pevněji, ale nic na to neřekla.

Očividně potřebovala trochu probrat. „Jestli opravdu nemáš žádnou rodinu, tak tě policajti odvezou do dětského domova.“

„Co to je?“

„Dům, kde žijou děti bez rodičů. A někdy jsou na sebe pěkně zlý, takže bys radši měla jít domů, než ty policajty zavolám.“

Dívka se ani nehnula.

„Myslím to vážně.“

V místech, kde zář ohně přecházela do tmy, se objevil zakrslý pes, který už několik večerů chodil k Jo škemrat o jídlo. Dívka si dřepla, natáhla ruku a začala ho k sobě volat, aby si ho mohla pohladit.

„Nepůjde k tobě,“ řekla jí Jo. „Je to divokej pes. Nejspíš se narodil v lese.“

„A kde je jeho máma?“

„Kdo ví?“ Jo odložila telefon a obrátila špízy. „Ty se kvůli něčemu bojíš domů?“

„Proč mi nechceš uvěřit, že jsem z vesmíru?“

Ta paličatá holka vážně neví, kdy přestat. „Víš, že ti nikdo nezbaští, že jsi mimozemšťanka.“

Dívka došla na okraj prérie, zdvihla tvář a ruce k noční obloze a začala si polohlasně trylkovat, což zřejmě měla být řeč mimozemšťanů. Slova jí plynula ze rtů jako cizí jazyk, který dobře ovládá, a když skončila, otočila se zpátky k Jo s vychytralým výrazem a rukama zapřenýma v bok.

„Doufám, že jsi volala svoje mimozemské rodiče, aby si tě vzali zpátky,“ řekla Jo.

„To byla zdravice.“

„Zdravice – zajímavé slovo.“

Dívka se vrátila k ohni. „Ještě se nemůžu vrátit. Musím zůstat na Zemi, dokud nebudu svědkem pěti zázraků. Je to součást našeho výcviku, když dospějeme do určitého věku. Trochu jako škola.“

„V tom případě si tu počkáš. Měnit vodu na víno, to už se pár tisíciletí nikomu nepovedlo.“

„Nemyslím zázraky jako v Bibli.“

„Tak jaké?“

„Jakékoli,“ řekla dívka a pokrčila rameny. „Ty jsi zázrak, a ten pes taky. Celý tenhle svět je pro mě úplně nový.“

„Výborně, tak to už máš dva.“

„To ne, šetřím si je na opravdu dobré věci.“

„Tak to ti pěkně děkuju.“

Dívka se posadila do křesílka vedle Jo. Tuk a marináda z kuřecího prsíčka odkapávaly do ohně a kouř se mísil s opojnou vůní. Děvče se na maso zadívalo s nepředstíraným hladem. Možná si její rodiče nemůžou dovolit jídlo. Jo se zarazila, že ji to nenapadlo už dřív.

„Co kdyby sis se mnou dala něco na zub, než vyrazíš domů?“ navrhla. „Máš ráda krůtí burgery?“

„Jak bych mohla vědět, jak takový krůtí burger chutná?“

„Chceš ho, anebo ne?“

„Chci. Mám zkoušet nové věci, dokud jsem tady.“

Jo odložila kuřecí prsíčko na okraj roštu a odešla dovnitř pro mražený burger, žemli a další přísady. Vzpomněla si, že v chladničce má poslední plátek sýra, a vzala ho taky. Zdálo se jí, že ho ta holka potřebuje víc než ona sama.

Vrátila se na dvorek, dala plátek mletého masa opékat a zbytek věcí odložila na volné křeslo. „Doufám, že máš ráda burgery se sýrem.“

„O sýru jsem slyšela,“ poznamenala dívka. „Říkali mi o něm, že je dobrý.“

„Kdo ti to říkal?“

„Ti, co už tady byli. Něco málo se o Zemi naučíme, než sem vyrazíme.“

„Jak se jmenuje tvoje planeta?“

„Ve vašem jazyce se to těžko vyslovuje – je to trochu jako Megnife. Nemáš náhodou maršmelouny?“

„Na Megnife tě naučili, co jsou maršmelouny?“

„Říkali mi, že si je děti napichujou na klacky a opékají nad ohněm. A prý je to velká dobrota.“

Jo měla konečně příležitost otevřít balíček marshmallows, které si koupila jen tak, když se do domku stěhovala. Usoudila, že bude lepší je sníst, než se zkazí. Došla pro ně do kuchyně a hodila sáček mimozemšťance do klína. „Ale nejdřív musíš sníst něco pořádnýho.“

Mimozemšťanka si našla klacek a seděla v křesílku, pytlík marshmallows na klíně a oči upřené na burger nad ohněm. Jo opekla rozkrojenou žemli a přidala k cheeseburgeru jehlu s opečenými brambory, brokolicí a žampiony. Přinesla taky dvě sklenice s pitím. „Dáš si jablečný cidr?“

Dívka si vzala sklenku a ochutnala. „To je moc dobrý!“

„Dost dobrý na to, aby to byl zázrak?“

„Ne,“ řekla mimozemšťanka, ale obrátila do sebe víc než půlku sklenice.

Než se Jo dostala k prvnímu soustu, měla návštěvnice v sobě skoro celý hamburger. „Kdy jsi naposledy jedla?“ zeptala se Jo.

„Na naší planetě,“ vypravila ze sebe mimozemšťanka s plnou pusou.

„A kdy to bylo?“

Dívka polkla. „Včera večer.“

Jo odložila vidličku. „Ty jsi dneska od rána neměla nic k jídlu?“

Dívka si do pusy hodila plátek opečené brambory. „Doteď jsem vůbec neměla hlad. Bylo mi docela špatně – z té cesty na Zemi a výměny těl a tak.“

„Tak proč to do sebe házíš, jako bys umírala hlady?“

Dívka roztrhla poslední zbytek burgeru na dva kousky a jeden hodila škemrajícímu štěněti, nejspíš na důkaz toho, že hlady neumírá. Pes ho zhltnul stejně dychtivě jako prve ona. Když mu mimozemšťanka nabídla poslední kousek na dlani, štěně váhavě přišlo až k ní, vzalo si ho a při žvýkání zas opatrně couvalo. „Vidělas to?“ zaradovalo se děvče. „Vzal si ode mě z ruky!“

„Viděla jsem to.“ Krom toho Jo viděla holku, která dost možná potřebovala pomoct. „To jsi tu celou dobu v pyžamu?“

Dívka se zadívala na tepláky z tenké látky. „Myslím, že tak nějak se to jmenuje.“

Jo si odkrojila další proužek kuřecího prsíčka. „Jak se jmenuješ ty?“

Děvče teď klečelo v trávě a pokoušelo se pomalu přiblížit k psovi. „Nemám pozemské jméno.“

„A jak se jmenuješ na svojí planetě?“

„To se nedá vyslovit.“

„Tak to zkus.“

„Zní to přibližně jako Írpud-Ne-Asru.“

„Irpů…?“

„Ne, Írpud-Ne-Asru.“

„Tak jo, Írpud. Chci, abys mi po pravdě řekla, kde ses tady vzala.“

Dívka to s plachým psíkem vzdala a postavila se. „Už si můžu dát ty maršmelouny?“

„Nejdřív dojíš brokolici.“

Zahleděla se na talíř, který nechala ležet na křesílku. „To je to zelený?“

„Jo.“

„Na naší planetě zelený věci vůbec nejíme.“

„Říkalas, že tu máš poznávat nový věci.“

Dívka tři kousky brokolice naházela do pusy tak rychle, jako by to už chtěla mít za sebou. Ještě žvýkala, ale už otevírala sáček s marshmallows.

„Kolik ti je?“ zeptala se Jo.

Dívka s trochou odporu spolkla poslední sousto brokolice. „Můj věk by pro člověka nedával smysl.“

„A kolik je tomu tělu, co sis vzala?“

Dívka napíchla marshmallow na konec klacíku. „To nevím.“

„Já opravdu budu muset zavolat tu policii,“ řekla Jo.

„Proč?“

„Ty víš proč. Kolik ti je? Devět? Deset? Nemůžeš v noci běhat sama po lese. Ten, kdo se o tebe má starat, to asi moc nezvládá.“

„Jestli zavoláš policii, tak prostě uteču.“

„Proč? Pomohli by ti.“

„Nechci žít v tom domě se zlejma dětma.“

„To jsem říkala jenom tak z legrace. Určitě ti najdou nějakou hodnou rodinu.“

Dívka napichovala na klacík už třetí marshmallow. „Myslíš, že by si Malý medvěd dal maršmelouna?“

„Kdo je Malý medvěd?“

„Pojmenovala jsem si tak toho pejska. Podle souhvězdí Ursa Minor, který je hned vedle toho našeho. Copak nevypadá jako malej medvídek?“

„Maršmelounama ho nekrm. Cukr by mu neudělal dobře.“ Jo rozkrájela zbytek svého kuřecího prsíčka na kousky a hodila je psovi; sama byla stejně tak zaražená, že neměla chuť k jídlu. Když viděla, jak hltavě pes všechno snědl, dala mu i zbytek zeleniny ze dvou jehel.

„Jsi hodná,“ řekla dívka.

„Jsem hloupá. Teď už se ho nikdy nezbavím.“

„Páni!“ Dívka si přitáhla hořící marshmallows až pod nos a sfoukla z nich plameny.

„Nech je trochu vychladnout,“ poradila jí Jo.

Mimozemšťanka ale nečekala; zakousla se do nich a lepkavá horká hmota se jí táhla od pusy. Tři marshmallows zmizely jeden za druhým a za chvilku už opékala další várku, zatímco Jo odnesla zbytky do kuchyně. Při mytí nádobí se rozhodla pro novou strategii. Zlý policajt očividně nezabíral; jestli z té holky chce něco dostat, bude si muset nejprve získat její důvěru.

Když se vrátila, seděla dívka se zkříženýma nohama na zemi a Malý medvěd jí z dlaně spokojeně olizoval rozteklé marshmallows. „Nikdy bych nevěřila, že bude člověku jíst z dlaně,“ řekla.

„Ta dlaň je sice lidská, ale on poznal, že jsem z Megnife.“

„A k čemu to je?“

„Máme zvláštní schopnosti. Dokážeme zařídit, aby se staly dobré věci.“

Chudák holka. Jo nepochybovala o tom, že si tyhle báchorky vymýšlí proto, že její skutečný život moc veselý není. „Můžu si půjčit ten klacek?“

„Na maršmelouny?“

„Ne, abych tě s ním vyhnala ze svého pozemku.“

Dívka se usmála a v levé tváři se jí objevil hluboký dolíček. Jo si na klacek napíchla dva marshmallows a podržela je nad ohněm. Dívka se vrátila do křesílka a divoký pes, kterého si zázrakem ochočila, se spokojeně stočil u jejích nohou. Když byly marshmallows stejnoměrně opečené ze všech stran a trochu vychladly, snědla je Jo přímo z klacku.

„Nevěděla jsem, že dospělí jedí maršmelouny,“ poznamenala dívka.

„To je tajemství, které pozemským dětem neprozrazujeme.“

„Jak se jmenuješ ty?“ zeptala se dívka.

„Joanna Tealová. Ale většina lidí mi říká Jo.“

„Bydlíš tady sama?“

„Jenom na léto. Ten domek jsem si pronajala.“

„Proč?“

„Jestli bydlíš někde tady kolem – a já myslím, že ano –, tak sama víš proč.“

„Nebydlím tady kolem. Řekni mi to.“

Jo odolala pokušení hádat se s ní, že to je lež; teď přece hrála hodného policajta. „Tenhle dům a sedmdesát akrů kolem něj patří nějakému profesoru Kinneymu. Půjčuje ho kolegům, kteří tady učí, a studentům na postgraduálu, co dělají terénní výzkum.“

„Proč tady nebydlí sám?“

Jo opřela klacek o kameny kolem ohně. „Koupil ten dům, když mu bylo nějakých čtyřicet let, a jezdil sem s manželkou na léto. Sám zkoumal vodní hmyz v potoce kousek odsud, ale před šesti lety sem přestali jezdit.“

„Proč?“

„Už je jim oběma přes sedmdesát a jeho manželka má zdravotní problémy, takže musí být v dosahu nemocnice. Teď ten domek pronajímají, ale jenom dalším vědcům.“

„Takže ty jsi vědec?“

„Jo, ale ještě pořád studuju postgraduál.“

„Co to znamená?“

„To znamená, že už mám za sebou čtyři roky na univerzitě, ale pořád se učím, pracuju jako asistentka a dělám svůj vlastní výzkum, abych dostala Ph.D.“

„Co je to Ph.D?“

„Doktorát. Až ho jednou budu mít, můžu nastoupit na nějakou univerzitu jako vyučující.“

Dívka si olízla špinavé, od psa oslintané prsty a sloupla s nimi kousek zčernalého marshmallow, který se jí přilepil na tvář. „To bys učila ostatní?“

„Jo. A většina lidí v mém oboru jsou zároveň výzkumníci.“

„A co zkoumáte?“

Neúnavná zvídavost. Sama by byla dobrá výzkumnice. „Já se zaměřuju na ekologii a ochranu ptáků.“

„A co přesně děláš?“

„Už dost vyptávání, Irpů…“

„Írpud!“

„Je na čase, abys vyrazila domů. Vstávám brzy ráno, takže se potřebuju vyspat.“ Jo otevřela kohoutek a přitáhla hadici k ohništi.

„Musíš to uhasit?“

„Medvěd Smokey nás učí, že máme předcházet požárům.“ Oheň zasyčel a pramínek kouře nahradila oblaka páry.

„To je smutný,“ poznamenala dívka.

„Co myslíš?“

„Ta vůně mokrýho popela.“ V tlumeném světle, které sem pronikalo z kuchyňského okna, měla najednou namodralou tvář, jako by se znovu stala tím podhozencem.

Jo utáhla vrzající kohoutek. „Co kdybys mi konečně řekla, co tu doopravdy chceš?“

„Vždyť jsem ti to řekla,“ namítla dívka.

„Tak pojď. Jdu dovnitř a nechci tě tady nechávat samotnou.“

„Nic se mi nestane.“

„Půjdeš domů?“

„Pojď, Malý medvěde,“ řekla dívka a pes nečekaně poslechl.

Jo se dívala za podhozencem z vesmíru a podvraťákem, dokud jí nezmizeli v temném lese, smutném jako vůně mokrého popela.

KAPITOLA DRUHÁ

Budík zazvonil ve čtyři hodiny, jak mívala Jo ve zvyku ve dnech, kdy mířila na vzdálenější lokality. Při malé lampičce si rychle oblékla triko a košili na knoflíky, vklouzla do béžových kapsáčů a obula si vysoké boty. Teprve když rozsvítila zářivku v kuchyni, vzpomněla si na tu dívku ze včerejška. Bylo zvláštní, že na ni nepomyslela už dřív, protože než včera večer usnula, převalovala se v posteli půl hodiny a myslela jenom na ni. Vykoukla ze zadních dveří na dvorek, kde kolem ohniště rozeznávala siluety zahradních křesílek. Rozsvítila na verandě a vyšla na ni. Po dívce nebylo nikde ani památky. Nejspíš šla nakonec přece jen domů.

Než si Jo uvařila ovesnou kaši, připravila si k svačině sendvič s tuňákem a přibalila k němu sáček oříšků a láhev vody. O dvacet minut později odcházela z domu a za úsvitu byla na místě. V chladném ranním vzduchu vyhlížela na stromech podél Church Road, nejméně zastíněné z jejích devíti pozorovacích lokalit, hnízda papežíka indigového. O pár hodin později se přesunula k Jory Farm a pak na Cave Hollow Road.

Končila v pět odpoledne, dřív než obvykle. Nespavost ji trápila poslední dva roky, od matčiny diagnózy a následného úmrtí, ale poslední tři noci ji pocity úzkosti z nějakého důvodu pronásledovaly víc než jindy. Chtěla se nejpozději do devíti večer dostat do postele, aby všechno dospala.

Přestože se už cestou zastavila u farmářského stánku, přijela na Turkey Creek Road tak brzy, že tam ještě seděl pan Vajíčko, mladý vousatý muž, který na křižovatce cesty se státní silnicí sedával pod modrým slunečníkem a prodával vejce. Za těch pár dní volna, co si dopřála – především kvůli dešti – Jo vypozorovala, že má pravidelné otevírací hodiny; prodával vždycky v pondělí vpodvečer a ve čtvrtek dopoledne.

Když ji pan Vajíčko viděl projíždět, kývnul na pozdrav. Ona na něj zamávala a zalitovala, že nepotřebuje vejce, protože by mu ráda dala vydělat, ale v chladničce měla ještě aspoň čtyři kousky.

Turkey Creek Road byla pět mil dlouhá štěrková cesta, která končila u potoka a pozemku George Kinneyho. I v jejím SUV chvíli trvalo, než dojela až na konec. První míli Jo zvládla ještě obstojně, ale dál byla cesta čím dál užší a klikatější, místy plná výtluků nebo docela podemletá, a úplně ke konci začala prudce stoupat. Tam, kde se potok za silných dešťů vyléval z koryta, zbyly na cestě jen kameny. Návrat po téhle cestě byl pro Jo oblíbenou částí každého dne. Nikdy nevěděla, jaké překvapení na ni čeká za příští zatáčkou – krocan, rodinka křepelů virginských nebo třeba rys. Na úplném konci jí cesta nabídla pěknou vyhlídku na kamenitý potok plný průzračně čisté vody – a pak už jen zatočit doleva ke starému domku na kopečku.

Ale když tentokrát přijížděla ke Kinneyho chatě, nepřekvapila na cestě žádnou divokou zvěř. Čekala tam na ni malá mimozemšťanka z Velké medvědice a její Malý medvěd. Dívka měla na sobě stejné oblečení jako předešlý večer a pořád byla bosá. Jo zastavila, své věci nechala ležet v autě a vyskočila ven. „Co tady pořád děláš?“

„Vždyť jsem ti to říkala,“ začala dívka. „Jsem tady na návštěvě z –“

„Musíš se vrátit domů!“

„Ale ano! Slibuju, že se vrátím, až uvidím pět zázraků.“

Jo vytáhla z kapsy mobil. „Promiň, ale… musím zavolat policii.“

„Když to uděláš, uteču. Najdu si jiný dům.“

„To nemůžeš! Bůh ví, na koho bys narazila. Na světě je spousta zlejch lidí…“

Dívka si založila ruce na prsou. „Tak nikam nevolej.“

Dobrá rada. Neměla by to dělat před ní. Jo telefon zasunula zpátky do kapsy. „Máš hlad?“

„Trochu,“ připustila dívka.

Pravděpodobně nejedla od včerejšího večera. „Máš ráda vajíčka?“

„Slyšela jsem, že míchaný vajíčka jsou moc dobrý.“

„Na křižovatce o kus zpátky sedí chlápek, co prodává vajíčka. Zajedu pro ně.“

Když Jo sedala zpátky do auta, dívka si ji podezíravě přeměřila pohledem. „Jestli to je lež a ty sem přivedeš policii, stejně uteču.“

Paličatost té holky Jo přiváděla k zoufalství. Otočila auto a vydala se zpátky po Turkey Creek Road. Odjela asi míli od domku a zastavila na pahorku, kde by mohl být lepší signál. Na informacích si zjistila číslo do kanceláře šerifa, aby nemusela volat tísňovou linku, ale když to ani na třetí pokus nikdo nezvedl, odložila telefon do přihrádky. Dostala lepší nápad.

Na křižovatku dorazila právě včas. Pan Vajíčko už stačil sklidit slunečník a ceduli čerstvá vejce, ale stolek byl pořád na místě a na židli vedle něj ležely tři krabičky vajec. Jo zaparkovala na kraji silnice a vzala si peněženku. Pan Vajíčko se zrovna skláněl nad skládacím stolkem a sklápěl mu nožičky. Ještě nikdy ho neviděla celého, vždycky jen od pasu nahoru, jak seděl za tím stolkem, když si od něj kupovala vejce. Měl asi metr osmdesát a urostlou postavu, která svědčila o každodenní tvrdé práci. To se Jo vždycky líbilo víc než boule svalů vypěstované v posilovnách.

Po chvilce se ohlédl, usmál se na ni a zadíval se jí do očí déle než jindy. „Přepadla vás chuť na omeletu?“ zeptal se, když v její ruce zahlédl peněženku.

„Tu bych si dala,“ řekla, „ale nemám sýr. Dám si aspoň míchaný.“

„No jo, bez sýra by to nebylo ono.“

Za pět týdnů, co tu bydlela, si u něj vejce kupovala už třikrát, ale ještě nikdy se takhle nerozpovídal. Obvykle si vystačil s kývnutím hlavy, když si od ní mozolnatou rukou bral peníze, a polohlasným Děkuju pěkně, když mu řekla, ať si drobné nazpět nechá. Pan Vajíčko pro ni byl tak trochu hádankou. Čekala by, že chlap, co prodává u silnice vajíčka, nebude žádný Einstein, ale jeho oči – jako by se vůbec nehodily do té vousy porostlé tváře – byly ostré jako dva modré střípky skla. A byl mladý, možná v jejích letech. Nechápala, proč by chytrý chlap v tomhle věku měl prodávat vejce u silnice v takovém zapadákově.

Pan Vajíčko odhodil složený stolek do trávy a otočil se k ní. „Tucet, nebo půl tuctu?“

Jo v jeho hlase nezaslechla ani stopu po protáhlém přízvuku, kterým se tady na jihu Illinois běžně mluvilo. „Tucet,“ řekla a dala mu pětidolarovku.

Podal jí krabičku vajec a vzal si peníze.

„Drobné si nechte,“ řekla Jo.

„Děkuju pěkně,“ zamručel a nacpal si bankovku do zadní kapsy u kalhot. Pak zvedl stolek a zamířil s ním ke starému bílému pickupu.

Jo vykročila za ním. „Můžu se na něco zeptat?“

Opřel stolek o otevřenou korbu vozu a otočil se k ní. „Můžete.“

„Mám takový problém…“

Pozorně ji sledoval, spíš se zájmem než se soucitem.

„Vy žijete tady poblíž, co?“

„To jo,“ řekl. „Vlastně mi patří pozemky hned vedle Kinneyho.“

„To jsem nevěděla.“

„Tak co máte za problém, sousedko?“

„Předpokládám, že lidi z okolí dobře znáte. Nejspíš si u vás kupujou vajíčka, co?“

Přikývl.

„Včera večer se mi před domem objevila malá holka. Neslyšel jste o tom, že by nějaké dítě tady z okolí uteklo z domova?“

„To ne.“

„Je jí asi devět let, je hubená, má dlouhý špinavě blond vlasy, velký hnědý oči… pěknou tvář, takovou zajímavou, oválnou, když se usměje, dělají se jí dolíčky. Nepřipomíná vám to nějakou holku z okolí?“

„Ne.“

„Musí bydlet někde poblíž. Přišla bosá a na sobě měla tepláky od pyžama.“

„Tak jí řekněte, ať upaluje domů.“

„To jsem udělala, ale ona nechce. Myslím, že se možná bojí vrátit k rodičům. A zřejmě celý den nejedla.“

„To byste asi měla zavolat policii.“

„Řekla mi, že jestli to udělám, uteče. Vykládala mi takovou divokou historku o tom, že je z nějaké cizí planety a tady si půjčila tělo holky, co umřela.“

Pan Vajíčko nadzdvihl obočí.

„Jo, bylo to dost šílený. Ale ona určitě šílená není. Naopak, přišla mi dost chytrá…“

„Hodně šílenců jsou prej chytrý lidi.“

„Jenže ona se chová, jako by přesně věděla, co dělá.“

Jasně modré oči se jí zabodly do tváře. „A podle vás lidi s duševní poruchou nemůžou vědět, co dělaj?“

„No právě k tomu jsem se nakonec dobrala.“

„K čemu?“

„Že možná naprosto přesně ví, co dělá.“

„Takže?“

„Takže asi ví, že není rozumný, aby se jen tak vrátila domů.“

„Je jí devět. Musí se vrátit domů.“ Otevřel dvířka u spolujezdce a položil poslední dvě krabičky vajec na podlahu pod sedadlem.

„Jenomže když zavolám policii a ta holka před nimi uteče do lesa, bůh ví, co s ní pak bude.“

„Tak to udělejte mazaně.“

„Jak? Vždyť práskne do koní, sotva je uvidí.“

Na to jí nic neporadil.

„Sakra, takhle to udělat nechci!“

Soucitně se na ni zahleděl, jednu ruku opřenou o otevřená dvířka auta. „Vypadáte, že toho dneska máte až po krk.“

Podívala se na své zabahněné boty a kalhoty. „Jo. A už bych docela chtěla mít klid.“

„Co kdybych tam zajel s váma a kouknul, jestli tu holku neznám?“

„To byste udělal?“

„Ale neslibuju, že to k něčemu bude.“

Jo mu vrazila do ruky krabičku s vejci. „Tak tohle vemte s sebou. Řeknu jí, že už jste žádná vajíčka neměl a že jste pro ně zajel domů. Jinak byste ji mohl vyplašit.“

„Ta holka s váma docela zamávala, co?“

Jo si uvědomila, že pan Vajíčko má pravdu. Co se to s ní sakra stalo?

Položil vajíčka k ostatním. „Co tady studujete?“

Takovou otázku od něj nečekala. Pár vteřin na něj jen nechápavě hleděla.

„Minulý léto bydleli u Kinneyho studenti, co tu pozorovali ryby,“ řekl na vysvětlenou. „Rok předtím to byly vážky a stromy.“

„Já pozoruju ptáky,“ řekla Jo.

„Jaký?“

„Sleduju úspěšnost hnízdění u papežíka indigového.“

„Těch tu je fůra.“

Překvapilo ji, že drobného ptáčka vůbec zná. Většina lidí by poznala nanejvýš datla, a to si ho ještě pletli se strakapoudem.

„Viděl jsem vás párkrát chodit po lese,“ dodal pan Vajíčko. „To vy jste si tam nalepila ty oranžový pásky?“

„Ano. Turkey Creek Road je jedna z mých lokalit.“ Nechtěla mu říct, že pásky označují stromy s hnízdy. Kdyby se to dozvěděly místní děti, mohly by s hnízdy něco vyvést a znehodnotit tak celý její výzkum. Mlčky čekala, až si pan Vajíčko poskládá křesílko, na kterém sedával. „Neutekl vám náhodou pes?“ zeptala se potom.

„Nemám psy, jenom pár koček ve stodole. Proč se ptáte?“

„Mám doma ještě hladový štěně.“

„To máte kliku.“

„Jo, to mám,“ ušklíbla se Jo a vrátila se do auta. Když přijela před domek, po dívce a psovi nebylo ani památky. Vyložila svou výstroj a ovoce a muffiny, které si koupila u stánku na farmě. Dívka se zřejmě někde schovávala, anebo možná vycítila zradu a zmizela.

Když Jo uklízela nákup, zaslechla tři tichá ťuknutí na kuchyňské dveře. Otevřela je a za potrhanou síťkou proti komárům spatřila dívku.

„Budeš už dělat ty vajíčka?“ zeptala se nevinně.

„Ten prodavač už žádný neměl,“ zalhala Jo. „Slíbil, že mi je přiveze.“

„Jak ti je může přivézt, když už žádný nemá?“

„Zajede domů a vezme další. Bydlí na sousedním pozemku. Támhle za lesem.“

Dívka se zadívala tam, kam Jo máchla rukou.

„Nechceš borůvkovej muffin?“

„Jo!“

Jo jí do špinavé ručky vrazila dortík.

„Díky,“ řekla dívka a zakousla se do něj.

Jak došlo na jídlo, hned se zpoza rohu vynořil i pes, ale tentokrát byla dívka příliš hladová, než aby se s ním rozdělila. Zhltla muffin skoro celý, než dole na štěrkové cestě zarachotil motor bílého pickupu pana Vajíčka. Jo si od dívky vzala papírový kalíšek a hodila ho do studeného popela v krbu. „Tak jdeme pro vajíčka,“ řekla a pokynula návštěvnici, aby šla s ní.

„Ale ne!“ vyhrkla mimozemšťanka.

„Co je?“

„Malý medvěd snědl ten papírek.“

„Vsadím se, že už sežral spoustu horších věcí. Tak pojď.“

Došly za panem Vajíčkem až k jeho autu. Když Jo podával krabici vajec, prohlédl si zanedbanou dívku od rozcuchané hlavy až po špinavé bosé nohy. Vypadala o hodně hůř než včera večer. „Ty bydlíš někde tady?“ zeptal se jí pochybovačně.

„Ona vám řekla, abyste se zeptal,“ odhalila ho dívka. „To je ten důvod, proč jste přivezl vajíčka. Vůbec vám nedošly.“

„Ty jsi ale rozumbrada,“ zabručel pan Vajíčko.

„Co to je?“ zeptala se dívka.

„Někdo, kdo moc mudruje, místo aby se staral sám o sebe. A když už jsme u toho starat se o sebe – co tady běháš v pyžamu a bosá?“

Dívka se zahleděla na levandulové, hvězdičkami poseté kalhoty od pyžama. „Tohle měla ta holka na sobě, když umřela.“

„Kdo umřel?“

„Ta holka, co jsem si půjčila její tělo. Copak Jo ti to neřekla?“

„Kdo je Jo?“

„Já,“ ozvala se Jo.

Pan Vajíčko k ní napřáhl ruku. „Tak to mě těší, Jo. Já jsem Gabriel Nash.“

„Joanna Tealová.“ Stiskla jeho drsnou, hřejivou dlaň a hned si uvědomila, že se už dobré dva roky nedotkla žádného mladého muže. Podržela jeho ruku o něco déle, než bylo třeba. Anebo to byl on?

„A jak se jmenuješ ty, zombie holko?“ zeptal se a podal ruku dívce.

Ta ustoupila o krok dozadu, jako by se bála, že se pokusí ji chytit. „Nejsem zombie. Jsem tady na návštěvě z Megnife.“

„A to je kde?“

„To je planeta v galaxii Větrník.“

„Větrník? Vážně?“

„Slyšel jsi o ní?“

„Viděl jsem ji.“

Dívka se na něj podezíravě podívala. „To těžko.“

„Ale jo. V teleskopu.“

Těžko říct, čím to bylo, ale dívka se najednou celá rozzářila. „Je pěkná, viď?“

„Jedna z mých oblíbených.“

Takže taková galaxie asi opravdu existuje, pomyslela si Jo. Aspoň že ta holka nelhala úplně ve všem.

Pan Vajíčko se opřel o chladič svého auta a vrazil ruce do kapes džínů. „Co děláš tady na Zemi?“

„Máme to jako školu. Vlastně jsem něco jako Jo – studentka na postgraduálu.“

„Zajímavý. A jak dlouho se tu zdržíš?“

„Dokud toho neuvidím dost.“

„Dost na co?“

„Dost na to, abych pochopila lidi. Až uvidím pět zázraků, můžu se vrátit domů.“

„Pět zázraků?“ nadzdvihl obočí. „Tak to tu budeš pěkně dlouho.“

„Když říkám zázraky, myslím věci, které mě ohromí. Až jich budu mít pět, vrátím se domů a budu o nich vyprávět ostatním. Jako když člověk dostane doktorát a může učit na vysoké škole.“

„Takže pak budeš odbornice na lidi?“

„Jen na ten malý kousek vašeho světa, který prozkoumám. Tak jako Jo bude odbornice na ekologii ptáků, ale ne na ostatní vědní obory.“

„Páni,“ řekl a zadíval se na Jo.

„Chytrá malá mimozemšťanka, co?“ Jo podala dívce krabičku s vejci. „Mohla bys je dát do lednice?“

„Ty mě pustíš do svého domu?“

„Jo.“

„Jen abych neslyšela, co si vy dva o mně budete říkat?“

„Odnes ty vajíčka, jo?“

„Ale žádné pomlouvání.“

„Tak už běž.“ Dívka se rozběhla ke dveřím. „Pomalu!“ křikla za ní Jo. „Ať ty míchaný vajíčka nemáme už na schodech.“ Pak se otočila k panu Vajíčkovi. „Tak co myslíte?“

„Nikdy jsem ji tady neviděl. Vsadil bych se, že není odsud.“

„Určitě nebydlí daleko. Měla by nohy rozedřené do krve, když chodí bosá.“

„Možná že boty ztratila až někde tady. Chtěla si zchladit nohy v potoce a pak se zapomněla obout.“ Pan Vajíčko se narovnal a promnul si vousy. „Podle přízvuku by mohla být zdejší – ale ty řeči o doktorátech a vysoké škole…“

„To má ode mě.“

„To jsem pochopil, ale je dost mladá na to, aby si to všechno tak pěkně poskládala.“

„Já vím. Proto jsem se vás chtěla zeptat –“

Dívka vyběhla ze dveří domku a hnala se k nim, až jí bosé nohy pleskaly po betonu. „O čem se to bavíte?“ zeptala se zadýchaně.

„Zrovna jsme si říkali, že je na čase, abys šla domů,“ řekl pan Vajíčko. „Chceš odvézt? Můžu tě tam hodit hned.“

„To mě tím autem chceš dovézt až na mou planetu?“

„Jsi až moc chytrá na to, aby sis myslela, že ti skočíme na tu báchorku o mimozemšťanech,“ namítl pevně. „A taky víš, že holka ve tvém věku nemůže jen tak sama chodit po lese. Tak s pravdou ven!“

„Říkám pravdu!“

„Tak to pak Jo nemá jinou možnost než zavolat na policii.“

„Tojidy še sit!“ řekla dívka.

„Tojidy-co?“ podivil se.

Dívka spustila svou mimozemskou řečí, opět tak plynule jako předešlého večera, ale tentokrát to znělo, jako by se na pana Vajíčka vztekala. Dokonce při tom rozhazovala rukama.

„Co jsi říkala?“ zeptal se, když zmlkla.

„Snažila jsem se ti svým jazykem vysvětlit, že byste měli být laskavější k někomu, kdo mezi vás přišel z takové dálky, aby vás studoval. Nikdy ze mě nebude profesor, když mě tu nenecháte.“

„Víš přece, že tu zůstat nemůžeš.“

„A ty si děláš doktorát?“ zeptala se ho dívka.

Nechápavě se na ni zadíval.

„Kdyby ano, tak bys věděl, že není správné bránit mi v tom, abych získala ten svůj,“ obvinila ho.

Otevřel dvířka svého pickupu a nastoupil.

„Počkejte,“ vyhrkla Jo.

Zabouchl za sebou dvířka. „Je to na vás,“ řekl jí z okénka.

„Co byste dělal, kdyby takhle přišla k vám?“

„Ale ke mně nepřišla.“ Vycouval z příjezdové cesty, až od kol odlétla sprška štěrku.

„Co to do něj vjelo? To mu snad hoří kurník?“ odfrkla si Jo.

„Co hoří?“ zeptala se dívka.

„Ale nic.“

Očividně ho něco naštvalo. Možná mu vadily ty narážky na univerzitní vzdělání. Rozhodně se změnil, když se ho ta holka zeptala, jestli si taky dělá doktorát.

„Viděla jsem v kuchyni koláč. Můžu si dát?“

Jo hleděla na prázdnou cestu, kde v dáli dozníval rachot jeho auta. Proč by se zdejší lidé nemohli postarat o své vlastní děti? Proč to mělo zůstat na ní, na člověku zvenčí, který tu nikoho nezná a neví vůbec nic o zdejších nepsaných pravidlech?

„Tak můžu?“ zeptala se ta dívka znovu.

Jo se otočila k ní a snažila se nedat na sobě znát, jak moc je nervózní. „Jo, můžeš si dát koláč. Ale nejdřív musíš sníst něco pořádnýho.“ A ona by zatím měla nějak potají zavolat místnímu šerifovi.

„Míchaný vajíčka jsou pořádný?“

„Jo, to jsou,“ přikývla Jo. „Ale měla by ses před jídlem umýt. Nejlíp bude, když se osprchuješ.“

„Nemůžu se nejdřív najíst?“

„Tohle jsou moje pravidla. Ber, nebo nech být.“

Dívka následovala Jo do domku jako hladové štěně.

KAPITOLA TŘETÍ

Jo se nejprve v rychlosti osprchovala sama a pak dívce dala čistý ručník a poslala ji do koupelny. Zavřela za ní dveře, počkala, až uslyší sprchu, a pak vyběhla ven s mobilem v ruce.

V lese už se šeřilo, soumrak byl podobně přízračný jako včera, když se ten podhozenec objevil před jejím domem. Jo odešla po cestě kousek dál, odháněla od sebe komáry a kapky vody z mokrých vlasů se jí na čele mísily s potem. Malý medvěd ji váhavě následoval a zpovzdálí sledoval každý její krok, jako by té malé mimozemšťance dělal vyzvědače.

Dostat se na internet a najít číslo na šerifa jí zabralo celých sedm minut. Když se ohlásila operátorka, Jo jí v rychlosti vysvětlila, co se děje, a pořád se ustaraně ohlížela k domku v obavách, aby ji ta dívka neslyšela. Řekla té ženě, aby k ní poslala šerifova zástupce pro dívku, která se toulá po lese a zřejmě nemá kam jít. Nadiktovala jí adresu a popsala jí, jak se na místo dostat. Operátorka se jí vyptávala na další věci, ale Jo ji přerušila s tím, že si o tu holku dělá starosti a potřebuje, aby pro ni někdo okamžitě přijel. Pak schovala telefon do kapsy a pospíchala zpátky dovnitř.

Právě včas. Dívka stála v obýváku zabalená do ručníku a z dlouhých vlasů jí odkapávala voda na útlá ramena. Temnýma očima si Jo podezíravě prohlédla. „Kde jsi byla?“ zeptala se.

„Zdálo se mi, že se venku něco děje,“ zalhala Jo. „Ale byl to jenom ten pes.“ Přistoupila k dívce blíž a v duchu doufala, že to, co vidí, jsou jen šmouhy špíny, které voda nestačila smýt. Ale nebyla to špína. Na hrdle a levé paži měla fialové podlitiny a pravé stehno poškrábané a oteklé. Předtím, pod mikinou s kapucí, nebyly modřiny na krku vůbec vidět. Ty na levé ruce tvarem připomínaly otisky prstů, jako kdyby ji někdo pevně mačkal. „Jak se ti to stalo?“

Dívka od ní odstoupila. „Kde mám oblečení?“

„Neublížil ti někdo?“

„Já nevím, co se stalo. Tohle už na sobě měla ta mrtvá holka. Možná ji přejelo auto nebo tak něco.“

„Kvůli tomu se bojíš domů? Někdo ti ubližuje?“

Dívka se na ni zlostně zamračila. „Myslela jsem si, že jsi hodná, ale zřejmě nejsi.“

„Proč nejsem hodná?“

„Protože mi nevěříš.“

Jo si oddychla. Bála se, že ta holka nějak poznala, že volala šerifovi. A je dobře, že mu zavolala. Tahle situace už rozhodně vyžadovala zásah policie. Jo mohla jen doufat, že ten telefonát budou brát vážně a přijedou co nejdřív. Ale do té doby musela tu dívku nějak zaměstnat.

„Tak pojď, najdeme ti něco na sebe a uděláme si ty vajíčka.“

Nemohla ji nechat obléknout zpátky do těch špinavých hadrů, ve kterých přišla. Dala jí svoje tričko a legíny. Dívka nic nenamítala, i když si kalhoty musela vyhrnout do půli lýtek. Pak jí pomáhala v kuchyni a dokonce umyla nádobí, než se společně posadily k jídlu. Jo se celou dobu snažila nenápadně zavést hovor k tomu, odkud přišla, ale dívka se držela své historky o mimozemšťanech. Přestože do vajec přidaly i trochu „zelenýho“, pár lístků čerstvého špenátu, dívka bez námitek snědla svou porci a hned se pustila do jablečného koláče. Pak prohlásila, že ji bolí břicho.

Když sklidily ze stolu, dívka začala naléhat, aby i Malý medvěd dostal něco k jídlu, a Jo jí dala zbytky fazolí, rýže a kuřecího masa, které už pár dní měla v lednici. Smíchaly všechno v misce a položily ji na beton za dveřmi na zahradu. Pes zhltl večeři snad ještě rychleji než jeho mimozemská opatrovnice. „Já to po něm umeju,“ nabídla se dívka.

„Nech to tam. Pojďme do obýváku, popovídáme si,“ navrhla Jo. Nechtěla, aby ta holka stála ve dveřích, až se objeví policejní auto.

„A o čem si chceš povídat?“ zeptala se dívka.

„Pojď si sednout.“ Zavedla ji k omšelé modré pohovce. Doufala, že se jí dívka přece jen svěří, co ji vyhnalo do lesa, než se tu ukáže šerif. Dokud jí ještě věří. „Chtěla bych vědět, jak se jmenuješ.“

„Vždyť už jsem ti to řekla,“ namítla dívka.

„Prosím tě, řekni mi svoje opravdové jméno.“

Dívka si mlčky položila hlavu na polštář a stulila se do klubíčka.

„Ať už se stalo cokoliv, jsou lidi, co ti s tím dokážou pomoct.“

„Já už to nechci dál poslouchat. Štve mě, že mi nechceš věřit.“

„Tak se mnou musíš víc mluvit.“

Dívka si přitáhla pod nos kadeř vlasů. „Tvůj šampón krásně voní.“

„Nesnaž se změnit téma.“

„Nemáme žádné téma.“

„Nemůžeš před tím pořád jen utíkat.“

„Taky neříkám, že to je napořád. Pět zázraků a zase zmizím.“

„Sakra, ty jsi ale paličatá.“ Nebo spíš k smrti vyděšená. Co se té chudince asi stalo?

„Můžu tady přespat?“

Malá mimozemšťanka nevypadala vůbec dobře. Propadlé líce měla bledé a namodralé půlměsíčky pod jejími víčky ještě zvětšovaly její velké, plaché oči. Jo si vzpomněla, že tak nějak vypadaly oči její matky, než zemřela – jen už jí vypadaly řasy a pohled měla zastřený morfiem. „Dobře, můžeš tady přespat,“ řekla. Pak rozložila deku a přikryla útlé dětské tělíčko.

„Ty půjdeš taky spát?“

„Ještě si chvíli budu číst, ale jsem dost unavená.“

Dívka se převalila na záda. „Co jsi celý den dělala, že jsi unavená?“

„Hledala jsem ptačí hnízda.“

„Vážně?“

„Jo.“

„To je divný.“

„U ornitologů ani ne.“

„Právě to je na tom divný. Slyšela jsem, že většina žen na Zemi jsou servírky a učitelky a tak podobně.“

„Tak to asi nezapadám do kategorie ,většina žen na Zemi‘.“

„Můžu s tebou hledat hnízda? To by mě bavilo.“

„Dobře, ale teď by ses měla vyspat.“ Jo vstala a zamířila do bližší ze dvou ložnic, které v domku byly.

Dívka se posadila. „Kam jdeš?“

„Jdu si pro knihu. Sednu si k tobě a budu si číst.“ Vešla do ložnice, vzala si z nočního stolku ohmatanou knížku a vrátila se do obýváku. Posadila se na pohovku u dívčiných nohou.

„Co je to za knihu?“ zeptala se dívka.

„Jmenuje se Jatka číslo 5. Taky tam jsou mimozemšťani.“

Dívka se na ni pochybovačně zadívala.

„Vážně. Jmenují se Tralfamadořané. Neznáte je vy z Megnife náhodou?“

„Děláš si legraci?“

„Jenom –“

Kdosi tvrdě zabušil pěstí na dveře. Zástupce šerifa dorazil. Nejspíš zkoušel normálně zaklepat, ale Jo ho napoprvé nezaslechla. Zapnula předtím docela hlučnou klimatizaci, aby se za jejím hukotem skryl zvuk přijíždějícího auta.

Dítě strnulo jako srna ve světle reflektorů, s pohledem upřeným na vstupní dveře. „Kdo je to?“

Jo jí položila ruku na rameno. „Ničeho se neboj. Vážně mi záleží na tom, aby ti nikdo –“

„Ty jsi zavolala policii?“

„Ano, ale –“

Dívka vyskočila na nohy a odhodila přikrývku na Jo, aby ji zpomalila. Věnovala jí pohled plný zlosti a výčitek, ale vzápětí se proměnila v rozmazanou šmouhu, která jako blesk prolétla kuchyní. Zadní dveře, které Jo nestihla zamknout, se rozletěly dokořán a hned zase s třesknutím zabouchly.

Jo ze sebe strhla přikrývku a položila ji na vyhřáté místo, kde ještě před chvílí ležela dívka. Nehodlala ji tu držet násilím. To po ní nikdo nemohl chtít.

Pěst znovu zabušila. Jo došla ke dveřím a za moskytiérou spatřila muže v uniformě. „Díky, že jste přijel,“ řekla. „Já jsem Joanna Tealová.“

„Volala jste kvůli nějaké holce… možná bez domova, je to tak?“ zeptal se muž s místním přízvukem.

„Ano. Pojďte dál.“ Pustila zástupce šerifa na verandu. Zahleděl se k otevřeným dřevěným dveřím a jeho tvář dostala ve světle žárovky proti hmyzu nezdravý odstín. „Je v domě?“

„Pojďte dovnitř,“ řekla Jo.

Vrátila se do obývacího pokoje a zástupce šerifa ji následoval. Jo zavřela dveře, aby se klimatizace netrápila nadarmo, a otočila se k němu. Podle nášivky na uniformě to byl K. Dean, táhlo mu na čtyřicet a na temeni hlavy se mu dělala lysina. Byl trochu při těle a jeho prostý kulatý obličej rušila jen jizva táhnoucí se přes celou levou tvář. Bezděčně, spíš ze zvyku sklopil oči a zadíval se Jo na prsa. Byla si jistá, že tam neuvidí nic tak zajímavého jako ta jizva, a tak počkala, až se jí znovu zahledí do očí. Dvě vteřiny, možná ani to ne. „Když jste zabušil na dveře, utekla zadem,“ vysvětlila mu.

Policista přikývl a rozhlédl se kolem.

„Nevíte o nějakém dítěti tady z okolí, co uteklo z domova?“ zeptala se.

„To ne,“ odpověděl.

„Žádné pohřešované děti?“

„Pořád jsou nějaké pohřešované děti.“

„Tady u vás?“

„Ne, to ne.“

Čekala, že se jí začne vyptávat, ale on se pořád rozhlížel, jako by analyzoval místo činu. „Objevila se tu včera. Je jí asi devět let.“

Konečně jí věnoval svou pozornost. „Proč myslíte, že neměla kam jít?“

„Měla na sobě kalhoty od pyžama…“

„U dnešní mládeže bych se vůbec nedivil, kdyby to byla nová móda,“ namítl.

„A taky byla špinavá a měla hlad. A přišla bosá.“

Ušklíbl se, ale jizva se ani nepohnula. „Takový věci jsem v devíti dělal taky.“

„Měla podlitiny.“

Až teď se zatvářil ustaraně. „V obličeji?“

„Na krku, na ruce a na noze.“

Zástupce šerifa si ji podezíravě přeměřil svýma zelenýma očima. „Jak jste si toho všimla, když říkáte, že měla kalhoty od pyžama?“

„Nechala jsem ji tady osprchovat.“

Přimhouřil oči ještě víc.

„Jak jsem říkala, byla špinavá. A taky jsem ji potřebovala nějak zaměstnat, než dorazíte. Udělala jsem jí večeři.“

V duchu ji pěkně štvalo, jak si ji podezíravě prohlíží. Skoro jako by to byla ona, kdo něco provedl.

„Pořád nechápu, jak jste se dobrala k tomu, že nemá kam jít,“ řekl.

„Asi by měla kam jít, ale jde o to, že se bojí…“

„Takže… není bez domova.“

„To já přece nevím!“ vyhrkla Jo. „Má po těle modřiny. Někdo jí ubližuje. To samo o sobě nestačí?“

„Řekla vám, že jí někdo ubližuje?“

Jo usoudila, že historkou o návštěvě ze vzdálené galaxie by tenhle rozhovor ještě víc zkomplikovala. „Nechtěla mi říct, jak k těm podlitinám přišla. Nechtěla mi říct vůbec nic, dokonce ani jak se jmenuje.“

„Ptala jste se?“

„Ano, ptala.“

Přikývl.

„Chcete, abych vám popsala, jak vypadá?“

„Tak dobře.“ Vytáhl poznámkový blok a pak už jen přikyvoval, jak Jo dívku popisovala.

„Budete ji hledat – ráno, až se rozední?“

„Jestli utekla, tak nestojí o to, abychom ji našli.“

„Takže co? Potřebuje pomoc.“

Vůbec se jí nelíbilo, jak si ji policista prohlížel. „A jakou pomoc si myslíte, že potřebuje?“

„Očividně ji někdo musí dostat pryč od lidí, kteří jí ubližují.“

„A poslat do dětského domova?“

„Když to nepůjde jinak.“

Na okamžik se zamyslel a prsty si mimoděk přejížděl po jizvě, jako kdyby ho svědila. „Něco vám povím,“ řekl pak, „a možná si to vyložíte špatně, ale povím vám to stejně. Na základce jsem měl kamaráda, kterého odebrali z péče matky, protože hodně pila a v podstatě ho nechávala, aby se o sebe postaral sám. Přišel k pěstounům, kteří si děti do výchovy brali pro ty státní peníze – což se stává častěji, než si myslíte –, a nakonec se tam měl mnohem hůř, než kdyby zůstal doma s mámou. Jeho pěstoun ho bil a náhradní matka mu nadávala. Když mu bylo patnáct, předávkoval se a umřel.“

„A co tím chcete říct? Aby ta holka raději zůstala doma, i když ji tam týrají?“

„Nic takového jsem neřekl.“

„Ale naznačoval.“

„Jestli jsem něco naznačoval, tak to, že by se holka snadno mohla dostat z deště pod okap. Ty modřiny mohla mít od toho, že někde lezla přes plot nebo spadla ze stromu, a když na ni zavoláte sociálku, nejspíš jim to tak řekne, i kdyby to nebyla pravda. Děti jsou chytřejší, než si myslíme. Se spoustou trablů se samy dokážou vypořádat líp, než by to udělala nějaká sociální pracovnice, která nikdy nebyla v jejich kůži.“

Že by to byla ta nepsaná pravidla, se kterými Jo potřebovala poradit? Anebo jenom názor jednoho zahořklého chlapa, který přišel o kamaráda z dětství?

„Takže jestli tomu dobře rozumím, vy po ní pátrat nebudete?“ ujistila se.

„A co bych podle vás měl dělat? Poslat po její stopě psy?“

Nakonec byla ráda, když za ním zavřela dveře.

KAPITOLA ČTVRTÁ

Jo otevřela dveře do zahrady a posvítila do tmy baterkou. Nebe zčernalo mraky, ze kterých mělo nad ránem začít pršet, a nebyl vidět měsíc ani hvězdy. Ve vlažném, vlhkém vzduchu už byla cítit předzvěst deště. Ale po dívce ani stopy.

O několik hodin později se opravdu rozpršelo. Bubnování velkých kapek na okna domku probudilo Jo z hlubokého spánku. Myslela na tu dívku, jestli je v tomhle počasí sama v temném lese, a litovala, že volala šerifovi. Podívala se na mobil. 2:17 ráno. Už pár hodin by její máma měla narozeniny. Letos by jí bylo jedenapadesát.

Vyrazila do koupelny, spíš z dlouhé chvíle, než že by musela. Když si opláchla obličej, opřela se o umyvadlo a zahleděla se do zrcadla na svou zdravě opálenou tvář a sluncem zesvětlené prameny vlasů. Tváře měla ještě trochu propadlé a vlasy příliš krátké na to, aby je stáhla do culíku, ale už zase vypadala skoro jako dřív.

Skoro. Oříškově hnědé oči v zrcadle jako by se jí vysmívaly. Ale kdo se to na ni díval – stará Jo, nebo ta nová skoro Jo? Oběma rukama sevřela okraje umyvadla, sklonila hlavu a upřela oči do temného odtoku. Možná to odteď už bude napořád takhle, budou tu dvě verze jejího já, žijící společně v jednom těle. Jo se ještě jednou podívala na ženu v zrcadle, stiskla vypínač a ztratila se ve tmě.

Bouře trvala celé dopoledne, což znamenalo, že nemůže pracovat. Využila toho a přispala si, takže vstávala až asi hodinu po rozbřesku. Oblékla se, posnídala cereálie a kávu a rozhodla se, že si pojede vyprat prádlo, což se zde stalo jejím rituálem pro deštivé dny. Přes koš na prádlo bylo přehozené oblečení té malé mimozemšťanky. Nacpala ho do sportovní tašky spolu se svými věcmi, ručníky a lahví tekutého pracího prášku.

Do brašny přes rameno si dala počítač a stoh papírových zápisků – dost materiálu na to, aby přepisováním zabila aspoň hodinu. Když za sebou zamykala dveře, koutkem oka zachytila nějaký pohyb. Pod starým přehozem, který nechávala ležet na proutěné lenošce na verandě, leželo něco o velikosti malé mimozemšťanky. Přetahovala si přikrývku přes hlavu a snažila se pod ní schovat.

Jo se pokusila přetavit ten nával úlevy, kterou pocítila, ve spravedlivý hněv, ale nedařilo se jí to. „Tak se mi zdá, že ses ještě nenaučila, jak schovat to svoje lidské tělo, co?“ řekla směrem k lenošce.

Kousek přikrývky se odhrnul a pod ní se objevila dívčina tvář. „Asi ne.“

„Jaká máte těla na Megnife?“

Dívka se na pár vteřin zamyslela. „Vypadáme jako hvězdné světlo. Nedá se říct, že bychom měli těla.“

Vynalézavá odpověď. Jo přemýšlela, co dělat. Když znovu zavolá šerifa, dívka zas vezme do zaječích. Jediná možnost by byla držet ji pod zámkem, dokud si ji zástupce šerifa nepřevezme. Ale nic takového Jo dělat nechtěla – a i kdyby chtěla, v domě stejně nebyla žádná místnost, ze které by se nedalo utéct.

Dívka jako by uhodla, kterým směrem se její myšlenky ubírají. „Už odcházím. Vrátila jsem se jen proto, že už jsem včera v noci neviděla na cestu.“

Přestože se snažila nedat to na sobě znát, Jo v jejím obličeji spatřila stín strachu, se kterým včera večer utekla z domu do začínající bouře. Když měsíc a hvězdy zmizely za mraky, nemohla v lese vidět ani na špičku vlastního nosu. Nezbylo jí než vrátit se k domku, kolem kterého se svítilo.

Dívka se posadila a odsunula přehoz stranou. „Normálně přespávám v té staré kůlně, ale do ní prší.“

„Tak tam ses schovala ten první večer, když jsi přišla k ohni?“

Přikývla. „Je tam postel. Máme ji s Malým medvědem dohromady.“

Když se Jo nastěhovala do domku, zjistila, že jediná matrace, která tu byla, přes zimu padla za oběť myším. Jiní studenti biologie by si snad se skvrnami od moči hlavu nelámali, ale Jo na to neměla žaludek, a tak páchnoucí matraci odvlekla do kůlny a za peníze z grantu si pořídila novou.

„Do té kůlny radši vůbec nechoď,“ řekla dívce. „Vypadá, jako by se každou chvíli měla sesypat.“

„Já vím. Střecha je pěkně děravá. A postel teď máme úplně mokrou,“ dodala dívka tak utrápeně, jako kdyby ta stará páchnoucí matrace byla její jediná jistota na světě.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Kde se les dotýká hvězd.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.