Med z bodláčí

Sara Pabornová

Přeložila Vendula Nováková

Copyright © Sara Paborn 2020

Published by agreement with Ahlander Agency

Translation © Vendula Nováková 2022

ISBN 978-80-249-4679-5

Anně Wilsonové a Paulu Danielssonovi –

dvěma přátelům, kteří mi posvítili

na zarostlou stezku

Pisatelku s podobnou přezdívkou bych v takovém plátku nečekala. Sedím v čekárně u ordinace a listuju časopisem. Zrak mi padne na rubriku „Zeptejte se média“ s titulkem: „Pamatuje se na mě láska mého mládí?“. Dopis je podepsán „Snivá neznámá“. Mezi recepty na koláče a tipy, jak přezimovat hyacinty a odstranit mastné skvrny z hedvábí, to působí vznešeným a vážným dojmem. S rostoucím zaujetím se pustím do čtení. V dopise se píše:

Milá Monico,

píši Vám, protože v posledních měsících čím dál častěji myslím na mladého muže, kterého jsem kdysi znala. V létě roku 1955 jsme spolu prožili krátký, ale intenzivní milostný vztah. Studoval umění a několik týdnů bydlel v penzionu mé matky na poloostrově Bjärehalvön. Rozešli jsme se za poměrně dramatických okolností a já ho od té doby neviděla.

Před více než rokem mi zemřel manžel. Byli jsme svoji šedesát let a prožili jsme spolu spokojený a naplněný život, přestože jsme neměli děti. Na toho druhého jsem pomyslela jen málokdy, ale poslední dobou na něj vzpomínám čím dál častěji, a dokonce se mi o něm v noci i zdá. Co to znamená? Snaží se se mnou spojit, anebo je to jen nějaká moje chiméra? Co mám dělat? Je mi sedmdesát devět let. Děkuji za brzkou odpověď.

Snivá neznámá

A následuje poněkud překvapivá odpověď média, které má u článku fotku; je to boubelatá žena s hladkými tvářemi a jakousi tiárou na hlavě.

Milá Snivá neznámá,

Vaše stará láska žije! Jasně před sebou vidím velmi pohledného muže, dnes už šedovlasého. Má na sobě světle modrou košili a vesele mává. Jistí lidé, kteří si bývali blízcí, občas zůstávají v duchovním spojení i po mnoha letech. Není nijak neobvyklé, že dokážete vycítit, když se tomu druhému něco stalo a potřebuje Vaši pomoc. Také je možné, že v sobě máte nezpracované emoce. Co bylo důvodem vašeho rozchodu? Píšete, že jste se rozešli za dramatických okolností. Možná právě těmto událostem musíte nejdřív přijít na kloub, abyste došla klidu. Víte, kde láska Vašeho mládí bydlí? Pokud ne, zkoušela jste si ho jednoduše vyhledat na internetu? Přeji Vám hodně štěstí!

Srdečně zdraví

Monica

Nejdřív přeslechnu, že terapeut volá moje jméno. Jsem dojatá. Uplynulo šedesát let. A pak se pisatelka obrátí s dotazem na osobu, kterou ani nezná, nikdy se s ní nesetkala. Co kdyby médium odpovědělo: Už dávno na vás zapomněl. Nikdy jste ho nijak zvlášť nezajímala. A kromě toho už je mrtvý.

Zdráhavě odložím časopis na stůl a podám si s Joarem ruku. Tolikrát jsme se ještě neviděli, ale připadá mi jako starý známý. Jako někdo, koho jsem v mládí potkala na hudebním festivale. Jeho vzhled je mi příjemně povědomý, má vlnité tmavě hnědé vlasy na mikádo, mírně nahrbená záda, černé úzké džíny a ty nejmilejší oči na světě. Podrží mi dveře do místnosti, kde stojí dvě modrá křesla a velký psací stůl. Sluneční paprsky dopadají na dýhovaný stolek s obligátními papírovými kapesníky. Joar vytáhne složku, která už je znepokojivě objemná, a posadí se. Svazek klíčů u pasu zacinká.

„Tak jak se vám daří?“ Mile se na mě podívá.

„Blbě,“ odpovím.

Joar se usměje.

„Děláte ta relaxační cvičení, jak jsme se dohodli?“

„Ano, ale nedokážu se na ně soustředit. A taky nemám pocit, že by to nějak pomáhalo. Připadá mi to celkem k ničemu.“

Poposednu si v křesle.

„To, že vám to připadá k ničemu, ještě neznamená, že to skutečně je k ničemu,“ připomene mi Joar. „Účinek cvičení se obvykle dostaví až po několika týdnech. Důležité je, abyste u nich vydržela. Jinak se nikdy nedozvíme, jestli vám pomáhají.“

Skepticky se na něj podívám. Joar je mladý, kolem třicítky, ale působí solidním dojmem. Na stěnách visí umělecké plakáty. Psací stůl má úhledně uklizený. Na tabuli je pod nadpisem Automatické myšlenky nakresleno několik trojúhelníků.

„Existuje vůbec ten zvuk?“ zeptám se. „Anebo jsem si ho vymyslela?“

„Vy ho vnímáte, takže existuje. Že ano?“ Joar se na mě pozorně dívá. „Některým lidem velmi vadí i relativně tiché zvuky, jiní slyší hlasitý tón, ale nijak zvlášť je to neomezuje. Záleží na subjektivním prožívání.“

Zalistuje ve složce na klíně. Docházím k Joarovi z tolika důvodů, že každá oblast vyžaduje vlastní oddíl. Tinnitus je možná ten nejmenší problém. Dále tu máme pocit viny, protože jsem opustila Toma a Oskar musí vyrůstat s rozvedenými rodiči. Moje citové vzplanutí k Erikovi a odchod od manžela. Veřejné ponížení, které následovalo. Ztráta zmíněného Erika. Sporadicky se vyskytující deprese. K tomu všemu se přidávají obavy ohledně mých pracovních zakázek, respektive jejich nedostatku. Tinnitus je jen taková třešnička na dortu.

„Od vaší poslední návštěvy jsem si o tinnitu něco načetl,“ přikývne Joar. „Mnozí si myslí, že jde o moderní problém způsobený nadměrným hlukem, ale tento jev zjevně člověka provází už odnepaměti. Narazil jsem na několik zajímavých údajů. Mimo jiné na spis pojednávající o tom, jak se tinnitus léčil v dobách egyptských faraonů. Tehdy postiženému lili do ucha speciální olej. Věřili, že je ucho začarované.“

Joar vytáhne ze svazku papír.

„Aristoteles měl

Vytvoř si kolem sebe klidné prostředí.

Počkej na lepší počasí, vyhledej bezpečné útočiště.

Jednej, teprve až opadne vlna emocí.

Podívej se na to zvenčí!

Obecně: nech plynout čas.

zase teorii, že tinnitus je vlastně vítr, který uvízl v uchu a nemůže se dostat ven. Postižený tak mohl získat nadpřirozené schopnosti. Uměl leccos vycítit, cestovat časem a podobně. Jinými slovy, považovalo se to za cosi svým způsobem prestižního. Léčba však nebyla příliš účinná. Jednoduše vyvrtali do lebky díru, aby uvězněný vítr vypustili ven. Pacient operaci samozřejmě nepřežil. Takže s tím už jsme přestali. S vrtáním.“

Joar se usměje a odhalí mezírku mezi předními zuby.

„Nedáte si trochu vody? Je tady dost horko.“

Nalije mi ze džbánu do sklenice.

Joar je zasnoubený, na prstě nosí hladký zlatý kroužek. Na podzim z něj bude táta. Myslím, že je šťastný, působí takovým dojmem. Představuju si, že on a jeho přítelkyně se k sobě chovají velmi ohleduplně. Naslouchají si. Patří k těm párům, které na sebe nikdy zbytečně nezvyšují hlas a jsou si navzájem oporou. Zajímalo by mě, jestli v Joarově minulosti nečíhá nějaká stará láska. Ale asi ne. Kdyby někdo takový byl, Joar už by si to s ní určitě vyříkal. Joar žije v přítomnosti, netrápí se tím, co bylo. Věří svým rozhodnutím.

Během našich sezení si dělám poznámky, které pak schovávám na „bezpečných“ místech. Doufala jsem, že dostanu chuť je vytáhnout a začnu se radami řídit, když se stejně jen poflakuju po bytě a nedělám nic užitečného, ale tak to úplně nedopadlo. Zapomínám, kam jsem je dala, tak je to u mě skoro se vším. Ale některé rady znám zpaměti.

Vytvoř si kolem sebe klidné prostředí.

Počkej na lepší počasí, vyhledej bezpečné útočiště.

Jednej, teprve až opadne vlna emocí.

Podívej se na to zvenčí!

Obecně: nech plynout čas.

Tyto tipy jsou pro mě závanem naděje, díky nim aspoň na chvíli uvěřím tomu, že bude líp. Jakmile odejdu ze sezení, účinek bohužel odeznívá. Nedokážu rady uvést do praxe. Mezi hlavou a srdcem jako by se rozkládal neprostupný terén. A cesty v mém nitru jsou natolik vyježděné, že jakákoli snaha o proražení nových se zdá marná. Přesto když jsem tady, v Joarově malé ordinaci, mám pocit, že změna je možná.

Joar sáhne po brožuře na stole.

„Tohle zrovna přišlo z tiskárny. Vezměte si ji, možná se v ní dočtete něco užitečného.“

Podá mi brožuru: Malý průvodce tinnitem.

Když další klient vstoupí do ordinace a čekárna se vyprázdní, připlížím se ke stolu, nenápadně z časopisu vytrhnu stránku s dopisem čtenářky a strčím si ji do kapsy. Pak vyjdu z čekárny, sjedu výtahem do tmavého vestibulu a vykročím na chodník zalitý ostrým sluncem.

*

Člověk si myslí, že si bude pamatovat, jaké to je být sám. Myslí si, že si bude pamatovat, jaké to je být milován. Obě představy jsou mylné. Člověk si toho pamatuje velmi málo, i z toho, co si umínil, že nikdy nezapomene.

Vzpomínám si na jednotlivé okamžiky, kdy jsem si myslela: „Tenhle pocit si musím uchovat.“ Jako tehdy na podzim, když jsem se seznámila s Erikem a stála jsem v lijáku na přechodu. „Pamatuj si, jak jsi právě teď šťastná,“ řekla jsem si. „Zkus si tuhle chvilku zapamatovat.“

A pak jsem na ni zapomněla.

Teď většinu času trávím v rozpáleném dvoupokojovém bytě v novostavbě na předměstí, který jsme koupili spolu, a snažím se najít nějaký záchytný bod; budoucnost, plán, způsob, jak prožít zbytek života a podobné maličkosti. Před dvaceti lety jsem byla přesvědčená, že dokážu neomylně rozpoznat, která cesta je pro mě ta pravá. Teď stojím v zarostlém příkopu a už ani nevím, kudy cesty vedou. Jako by byly kdesi daleko, slyším šum, ale spousta věcí kolem mi zakrývá výhled. Kromě toho ten šum klidně může vycházet z mého vlastního ucha.

Jsem dezorientovaná a plná trýzně, a to nepřeháním.

Cestou domů se zastavím v cukrárně. Objednám si kávu a zákusek a posadím se na zahrádku na rohu ulice, kam dopadají první stydlivé letní paprsky. To byla jedna z mých a Erikových nedělních radostí, objíždět různé cukrárny a předstírat, že jsme místní. Vždycky si objednal nějaký přeslazený zákusek se zeleným marcipánem nebo s rozklepaným želé. Já si většinou dala punčovou rolku nebo mandlový košíček. Oba jsme četli noviny a vyměňovali si jednotlivé přílohy. Oba jsme pili nehorázné množství kávy. Oběma se nám líbilo pobývat v tomto meziprostoru, na nedělní návštěvě v cizí čtvrti.

Jízda autobusem a metrem do centra už mi dnes připadá jako cesta do minulosti, kdy jsem ještě pracovala jako rozhlasová moderátorka a neměla jsem čas vysedávat přes den po cukrárnách. Cesta k mladšímu, bezstarostnějšímu já. Možná proto tyhle končiny vyhledávám, stále tu mám zubaře a teď i Joara. Vlastně si kognitivně behaviorální terapii ani zákusky v jedné z nejdražších cukráren ve městě nemůžu dovolit. Ale vykládám si to jako malý náznak vůle k životu, že tu sedím na rohu ulice a dělám, jako bych se tady stavovala na kávu každý den.

Třicet dva švédských korun za punčovou rolku. Třicet osm za obyčejnou kávu. Aspoň že si člověk smí zadarmo dolít. A také tu mají malé čtvercové ubrousky s tmavomodrým potiskem a názvem cukrárny Tösse. Pár si jich strčím do kapsy spolu se sáčkem cukru. Člověk nikdy neví, kdy se mu to bude hodit.

Koutkem oka zachytím, jak si mě podezíravě prohlíží pečlivě učesaný stříbrovlasý muž sedící o pár stolů dál. Před deseti lety by se možná ke mně nesměle naklonil a oslovil mě: Nerad vás ruším, ale nenapsala vy jste tu knihu o tom, jak si udržet vztah? Viděl jsem vás v televizi.

A já bych milostivě odpověděla: Ano, napsala. Doufám, že se vám moje kniha líbila. Díky, že mě čtete!

A s úsměvem bych se zase vystavila slunci. Ale dnes je to jinak. Nikdo už mě nepoznává. Ateliérové fotografie na zadní straně mých seberozvojových knih si málokdo spojí s dnešní bledou, hranatou tváří. Nechoďte spát rozhádaní, Láska na všední den a To nejlepší z Laboratoře lásky, tak zní názvy mých knih. Všechno to byly bestsellery. Aspoň na švédské poměry.

Vzhledem k tomu, co přišlo potom, lituju, že jsem napsala knihu Jak se šťastně rozvést. O té se bohužel víc mluvilo, než aby si ji někdo kupoval. Byla v ní spousta přemoudřelých rad, kterým se v souvislosti s mým vlastním ošklivým rozvodem mohli lidé vysmívat.

Všechny knihy jsem napsala v bývalém životě, kdy jsem ještě věřila, že téměř vše se dá vyřešit dobrou vůlí a vytrvalostí. Nic jiného lidé slyšet nechtějí. Že se všechno spraví, jen když budou chtít. Že můžou všechno ovlivnit. Stát se, kým chtějí. Rozhodnout o svém osudu. Jenže to prostě není pravda, to už dnes moc dobře vím.

Existuje i jistá míra nepředvídatelnosti, malá říčka života tekoucí do neznámého moře, o němž jsme neměli ani tušení.

Doliju si kávu a vytáhnu z kapsy vytrženou stránku, rozložím ji na stole a znovu si dopis přečtu. Říkám si, jak asi pisatelka vypadá. Jak se jmenuje? Kde žije? Bydlí v domě, nebo v bytě, anebo možná v domově důchodců? Říká se tomu ještě domov důchodců? Zajímalo by mě, jestli se svou lásku z mládí pokusí vyhledat a co mu asi řekne, pokud ho najde. Co se po šedesáti letech dá říct? Chyběl jsi mi? Kde jsi byl?

Pisatelka přišla o muže ve stejné době jako já. Ten její zemřel. Můj mě jen opustil.

Ale zatímco já se na sebe sotva dokážu podívat do zrcadla, ona začala snít o lásce svého mládí. Snivá neznámá. Snící o tom, že na ni její stará láska stále myslí a snaží se s ní po všech těch letech spojit. Ještě před několika roky bych si pomyslela, že je to pitomost. Nevím, jestli je to věkem, prožívanou krizí nebo náhlou změnou povahy, ale neumím lidi odbýt tak snadno jako dřív. Bylo příjemné mít jasno v tom, kdo je chytrý a kdo hloupý. Být přesvědčená o svém dobrém úsudku a o tom, že mám situaci pod kontrolou. Dokonce jsem s jistou škodolibostí sledovala chybné kroky ostatních. Je vážně škoda, že jsem o tohle potěšení přišla. Dnes se nanejvýš zasměju s ostatními. Když už se někomu směju, je to ze strachu, že mezi jejich a mým trápením je příliš tenká hranice.

Nikdy jsem nijak zvlášť nevyjadřovala solidaritu s oběťmi. Prostě to tak vyplynulo.

Snivá neznámá chce vidět třpyt na dávno zvlněné vodní hladině.

Snivá neznámá se ptá, jak dojde klidu. To není sama.

Neubráním se myšlence, že na lidech, kteří v zásadních záležitostech neváhají svěřit svůj život do rukou úplně cizího člověka, je přece jen něco dojemného.

*

Mnoho let jsem pracovala jako reportérka v oblíbeném rozhlasovém pořadu, kam posluchači volali, aby si popovídali o lásce a vztazích. V této roli jsem si vedla tak dobře, že mi nabídli, abych uváděla vlastní pořad, Laboratoř lásky, za účasti skupiny odborníků. Každý týden jsme se snažili najít nezadané osobě vhodného partnera, vtipkovali jsme o chybách na prvním rande a radili jsme ohledně vztahů. Když se na mě obrátili z nakladatelství, jestli bych u nich nechtěla vydat knihu, brala jsem to jako přirozený vývoj. Po první knize následovala další. Obě sklidily velký úspěch. Považovala jsem za samozřejmé, že to tak půjde i dál. Na mých přednáškách bylo vždy plno. Kdekdo se mnou chtěl spolupracovat. Já a můj manžel Tom jsme byli důkazem toho, že je možné vydržet s láskou z mládí. Seznámili jsme se těsně po dvacítce, náš svazek byl pevný a stále jsme na něm pracovali. Často jsem manžela ve svých knihách používala jako příklad a sdílela jsem komické i poučné příhody z našeho života. Nejlépe o drobných neshodách, které se nakonec šťastně vyřešily. Naprosto jsme se shodovali v tom, že se skvěle doplňujeme. Já jsem byla spontánní, on přemýšlivý. On plánoval dlouho dopředu, já spíš krátkodobě. On byl modrý typ osobnosti. Já červený. A oba jsme se nudili.

Dnes už mám jen jeden stálý sloupek v měsíčníku, i když redaktorka vyjádřila jisté obavy, jestli moje texty nevyvolávají ve čtenářích spíš touhu život ukončit než ho žít. Nepřízeň osudu je komerčně atraktivní pouze tehdy, pokud se odehrává v životě úspěšných lidí. Když si čtenář může být jistý, že je dočasná. Naprostá mizérie se prodává špatně.

Abych si trochu přivydělala, absolvovala jsem loni online kurz tvorby křížovek a vytvářím pro různé časopisy důvtipné křížovky, ve kterých ráda používám slova jako pochyby, bezmoc a tíseň. Aspoň jsou někteří donuceni o těchto věcech přemýšlet, i když nechtějí.

Dopiju čtvrtý šálek kávy a zdráhavě se vydám k metru. Doma na mě nic nečeká, ale jednou tam člověk musí.

Usadím se ve vagonu metra a otevřu Joarovu brožuru o tinnitu.

Slovo tinnitus pochází z latinského „tinire“, zvonit, znít. Tinnitus lze popsat jako pípání, hučení, pískání, šumění nebo zvonění. V minulých dobách se tinnitus léčil liščím sádlem, volskou žlučí, mšicemi, cedrovou mízou, růžovým olejem, medem, octem a bílým vínem.

Proti bílému vínu bych neprotestovala.

Dívám se špinavým okýnkem ven. Zrovna míjíme stanici, kde bydlí Erik se svou novou láskou. Vagon se s rachotem otřásá. Už jsem s ním několik měsíců nemluvila. Možná kdesi nade mnou sedí spolu s ní v kuchyni u stolu, anebo ona leží na futonu, kde jsem lehávala já, a on s uchem u jejího břicha poslouchá zvuky plodu. Každopádně se teď nacházím hned pod ním. Hluboko v podzemí, ve skalním tunelu.

Snažím se v tom nevidět žádnou symboliku.

Hlavou mi proletí vzpomínka: Leželi jsme u něj v posteli a on řekl: Kéž bychom se potkali dřív, abychom spolu mohli žít déle.

Vlak brzdí a kolejnice skřípou. Zavřu oči a cítím průvan z nástupiště.

*

Od té doby, co nemám stálé zaměstnání, ráno vyspávám. Čím déle spíte, tím větší část dne zabijete. Také je to dobré na pleť. Když ostatní doobědvají, já začnu uvažovat o tom, že vstanu. Ale zrovna dnes mě probudil telefon, který jsem zapomněla vypnout. Podívám se na hodiny. Půl desáté ráno. V podstatě ještě noc. Volá mi Anna, redaktorka z časopisu, do kterého přispívám.

„Ahoj Ebbo, jak se máš?“ Její hlas zní roztržitě, nepřítomně.

„Dobře,“ odpovím rozespale. „Tedy v rámci možností.“

„Hmm. Víš, měli jsme tady v redakci takovou debatu.“ Odmlčí se. V pozadí slyším hluk a hlasy, normální zvuky lidí, kteří chodí do práce. „Dospěli jsme k tomu, že je načase náš sloupek trochu oživit.“

„Co to znamená?“ Pomalu se na posteli posadím.

„Potřebovali bychom někoho nového, někoho, kdo není spjatý se starými médii.“ Anna si odkašle. „Vím, že tvůj sloupek má své fanoušky, ale už ho píšeš docela dlouho a poslední půlrok nám připadá, že… no, že už to není ono. Možná ani pro tebe není moc dobré, když v časopise propíráš svoje soukromé problémy? Vlastně mám o tebe trochu starost.“

Mlčím. Ruka, kterou držím mobil, je úplně ledová.

„Chápej, shora na nás taky tlačí. Potřebujeme přijít s něčím novým.“

„Tohle je můj jediný stálý příjem,“ hlesnu.

Annin hlas zní napjatě.

„Chápu, že je to pro tebe těžké, ale taková už je situace. Musíme provést změny.“

„Co to znamená? Mám si dát na čas pauzu?“

„Znamená to, že v tuto chvíli nemůžeme ve spolupráci pokračovat. Aspoň ne v té pravidelné, ale můžou se objevit jiné zakázky. Jednorázové kšefty.“

„Ale můj další sloupek už je hotový,“ namítnu ječivým hlasem. „Ten o duševním vyčerpání a vnitřních pochybnostech.“

„Ten zařadíme podle plánu, ale potom už… chceme zkusit někoho jiného.“

Nic dalšího mě nenapadá. Zadívám se z okna. Borovici venku opadalo jehličí.

„Ebbo, jsi tam?“ zeptá se Anna znepokojeně.

„Jsem tady,“ zalžu.

„Můžeme to probrat po dovolených někde u kafe, ale zrovna teď toho mám strašně moc.“ Zakryje mobil rukou a prohodí pár slov s někým v pozadí. Když se znovu ozve, zní uštvaně. „Musím na poradu. Řekneme si to pak. Opatruj se.“

Ukončí hovor.

Poté co jsme se s Tomem před dvěma lety rozvedli, už mi nikdo nechtěl platit šestnáct tisíc korun za přednášku o tom, jak si udržet vztah. Laboratoř lásky zrušili a já v afektu podala v rozhlase výpověď, což se ukázalo jako velká chyba. Pracovní nabídky se zrovna nehrnuly. Sloupek v časopise Žena (s prudce klesajícím nákladem) byl to jediné, co jsem psala pod vlastním jménem. Měl pro mě symbolickou hodnotu, ačkoli většinu mých příjmů dnes představují křížovky.

Naučit se kvůli křížovkám pracovat s InDesignem a spadnout s příjmy na polovinu mi po tom všem, co se v posledních letech stalo, připadalo svým způsobem jako duševní očista. Klystýr pro duši. Ve strohém a omezeném formátu křížovek jsem našla uspokojení. Když vás napadne správné slovo se správným počtem písmen, které se do křížovky přesně hodí, ten vítězný pocit stojí za to.

Bohužel můj největší zadavatel, časopis Nostalgické křížovky, si poslední dobou na mou práci stěžuje. Někteří čtenáři mají zjevně pocit, že luští víceméně jednu a tu samou křížovku stále dokola. Věnuju tomu spoustu úsilí, takže mi to připadá dost nevděčné. Jistým lidem se pořád něco nezdá, ať odvádíte sebelepší práci.

Přesto se musím snažit víc, aby mi zůstalo aspoň těch pár zakázek, co mám. Jinak mi brzy nezbude než se přeorientovat na méně kreativní a hůř placené sudoku. Sevřu mobil pevně v ruce. Jak se to říká? Spolknout svou hrdost ještě nikoho nezabilo? Znovu zavolám Anně. Pětkrát to zazvoní, než hovor přijme.

„Ano?“ ozve se udýchaně.

„Promiň, ale kdyby se během léta něco objevilo, mohla bys mi dát vědět? Nemám ještě úplně nabitý program a udělala bych si na to čas.“

„To je náhodička, že voláš zrovna teď.“

„Aha, jak to?“

„Právě jsme začali někoho shánět. Původní autorka to odmítla, protože je to podle ní málo placené.“

„To zní zajímavě,“ řeknu a zalezu si do postele. „O co jde?“

„Je to série článků o párech, které spolu žijí už dlouho. Dejme tomu déle než dvacet let. To vlastně bývala tvoje parketa.“ Odkašle si. „Chceme dát slovo starším generacím, ukázat, jak se pohled na lásku a očekávání časem mění a tak dále. Už máme tři portréty, ale potřebovali bychom ještě jeden. Nevím, jestli by tě to zajímalo. Jde jen o jeden rozhovor.“

„Zajímalo,“ vyhrknu.

„Abychom si rozuměly, chceme něco zábavného. Odlehčeného. Žádný zmar a apokalypsa.“

„Chápu.“

„Deset tisíc znaků. Odevzdání za dva týdny. Zvládneš to?“

„Koho budu zpovídat?“

„V tom je právě ta potíž. Měli jsme vybranou paní, ale ta umřela, takže jsme trochu nahraní. Musíme najít někoho jiného.“

V ústech mi sice vyschlo, ale nějak ze sebe přece jen vypravím:

„Já možná o někom vím.“

„O kom?“

„O jedné… známé. Dlouholeté. Byla vdaná šedesát let. Šťastně vdaná.“

„Šedesát let?“ ujistí se nevěřícně Anna.

„Ano. Ale manžel jí asi před rokem zemřel. Myslím, že by do toho možná šla. Můžu se jí zeptat.“

„A žije ve Švédsku?“

„Ve Skåne.“

„To je pořád Švédsko.“ Anna se na chvilku odmlčí. „Dobře, tak se jí zeptej. A dej mi pak vědět.“

„Jasně. Dám.“

„Fajn. Tak se zatím měj, Ebbo.“ Připadá mi, že jsem Annu trochu obměkčila.

Zůstanu ležet v posteli. Roleta na okně je stažená na půl žerdi. Už tak visí dlouho, ale neměla jsem sílu to spravit. Pod postelí se válí špinavé prádlo. Ručníky v koupelně mají roztřepené okraje. Posledních devět měsíců jsem nechala všechno upadat. Někdy se člověk raději utápí v mizérii, než aby se z ní vyhrabal. Posun vpřed znamená, že se staré dobré časy ještě vzdálí. Což třeba nechcete. Možná lpíte na minulosti, i když to znamená žít v přítomnosti, která nestojí vůbec za nic.

Možná se trestáte tím, že se o sebe i o všechno kolem přestanete starat, až se to zhroutí stejně jako vy.

K těmto poznatkům jsem dospěla za poslední rok. Možná jsem o ně tak úplně nestála, ale co se dá dělat.

Můj syn Oskar jede na hory do Norska s otcem a jeho novou přítelkyní Malin, učitelkou biologie, která se k Tomovi po rozvodu nastěhovala. Rychle v domácnosti zavedla přísná pravidla a dala Tomovu zkrachovalému životu nový řád. Budou se přesouvat autem z místa na místo a stanovat; dva učitelé základní školy, kteří jsou ohleduplní k přírodě, rádi rybaří a sbírají houby. Představuju si, že po večerech budou větrat vlněné oblečení a hrát ve stanu společenské hry.

To já žádné plány nemám.

Končí nejteplejší květen za posledních sto padesát let. Střemchy už odkvetly. Šeříkové květy na větvičkách uschly. Je přede mnou celé léto.

Stejně nemám kam jet. Proč bych nezkusila tu ženu vyhledat?

Snivou neznámou.

Většinu lidí najdete, stačí jen chtít. Někteří se samozřejmě vypátrat nedají, ale je opravdu těžké být úplně neviditelný. Když se někdo vůbec nevyskytuje na internetu, působí to mírně podezřele. V nějaké souvislosti se tam většinou objevíte, i když nechcete; jako člen jakéhosi obskurního výboru nebo v poznámce pod čarou v dopise místnímu jachtařskému klubu nebo bytovému družstvu. Ale protože jméno pisatelky dopisu neznám, musím nejdřív napsat do časopisu, kde příspěvek otiskli.

Napíšu e-mail s vysvětlením, že jsem novinářka a ráda bych se spojila se čtenářkou vystupující pod přezdívkou „Snivá neznámá“. Připojím informaci, že se jedná o reportáž o celoživotní lásce a že by podle mého soudu mohla pisatelka k tomuto tématu přispět svými postřehy.

Za dvě hodiny přijde odpověď.

Dobrý den!

Díky za Váš mail, moc nás těší, že čtete časopis Rodinný krb! Myslím, že jsme v některém z minulých čísel doporučovali Vaši poslední knihu, ale teď už jste celkem dlouho nic nenapsala, že? Váš dotaz jsem každopádně přeposlala našemu médiu Monice Molniové. Doufám, že Vám co nejdřív odepíše. Budeme rádi, když našemu časopisu zachováte přízeň i nadále. Zrovna teď máme speciální nabídku na půlroční předplatné pouze za 143 korun. Jako dárek k tomu dostanete krásnou vázu, navrženou Alvarem Aaltem. Stačí kliknout na následující odkaz a dozvíte se víc!

Se srdečným pozdravem

Jaana Isakssonová, vedoucí redakce

Raději si nepřipouštím skutečnost, že už jsem pro ně zajímavější jako potenciální předplatitelka než jako celebrita, o které by chtěli napsat. Pokud mi médium během několika dnů neodepíše, ozvu se jí sama. A do té doby? Budu se povalovat na gauči a čekat. Podívám se na nějaký seriál v televizi. Možná umyju z oken vrstvu pylu, abych viděla na rozkvétající zimolez na dvoře. Až dokončím velký úklid, mohla bych si pár trsů oranžových a růžových květů dát na stůl do vázy.

Možná do vázy od Alvara Aalta?

1955

Toho léta obsadily penzion včely. Nikdo nevěděl, odkud se vzaly ani kde žijí, ale zdálo se, že jsou všude. Zejména uvnitř domu. Přilétaly v hejnech, lezly po podlaze i nohách stolů, padaly do šťávy a lepily se na láhve sladkých likérů na baru. Některé ležely mrtvé na okenních parapetech, jiné vylézaly z odtoku v koupelně.

Na začátku léta se všichni domnívali, že jde o vosy. U snídaně si vyměňovali různé tipy, jak se jich zbavit. Omývejte si krk octem! Vyhněte se pestrobarevnému oblečení! Nechoďte bosí! Jedna každoroční návštěvnice, paní Cedergrenová, doporučovala rozprášit po záhonech bílý pepř. Jiná tvrdila, že proti vosímu bodnutí pomáhá jedině přiložit na postižené místo čerstvě rozkrojenou cibuli. Sama si k noze gumičkou přivazovala půlku cibule, když se slunila na lehátku.

V červenci Veroniku upozornil zakřiknutý disponent z Lundu, že se jedná o včely. Její matku, která penzion vedla, zavalily dotazy hostů. Celý penzion se té záhadě snažil přijít na kloub. Jak se tady mohl zničehonic objevit celý včelí roj? Uletěly snad nějakému včelaři? Ale v tom případě komu? Anebo to jsou včely samotářky? Ty si prý umějí vyhrabat díry v zemi, anebo se nastěhují do starých hraboších nor. Ale proč by si proboha vybraly právě penzion? Názory se rozcházely.

Kuchařka Signe rozestavěla po stolech na verandě láhve se šťávou, aby do nich blanokřídlý hmyz nalákala. Většina hostů se uchýlila do zahrady pod slunečníky, šla si zahrát kroket nebo v nejparnějších hodinách podřimovala v houpací síti. Jiní šli na pláž. Byl srpen a voda se vyhřála na více než dvacet stupňů. Mluvilo se o rekordně teplém létě.

Na posledních pár letních týdnů přijela do penzionu vypomoct Veroničina starší sestřenice Francie. Právě zrušila zasnoubení s chlapcem jménem Roy, ale vlastně byla příliš líná, aby jim byla co platná. Většinu času proležela v houpací síti na travnatém plácku za vchodem do kuchyně, a když šel někdo kolem, předstírala, že se zrovna chystala vstát. Na trávníku pod sebou měla hromadu sešitových románků a neustále popíjela ledový čaj. To se naučila v Kodani, kde absolvovala roční kurz těsnopisu. Vlastně nechtěla být stenografkou, ale herečkou. Podle Francie jí však těsnopis klidně může otevřít dveře k herectví. Třeba by si mohla najít práci jako pokladní nebo kancelářská síla v divadle a pak zaskočit, když některá z hereček onemocní. Herečky jsou přece nemocné pořád. A v tu chvíli ona ukáže, co v ní je.

Francie bydlela ve vedlejší budově statku a celé dny se věnovala tomu, že se v zrcadle srovnávala s Marilyn Monroe. Odbarvovala si vlasy peroxidem, v kuchyni na sporáku si nahřívala kulmu a k nelibosti hostů okupovala koupelnu na chodbě. Domácí práce pro ni byly až na posledním místě. Takže zametání podlahy, stlaní postelí a chystání čerstvých květin do váz na nočních stolcích zůstalo hlavně na Veronice.

Bylo jí sedmnáct. V tomto věku by měl být život úžasný a dívka v rozpuku. Starší dámy z penzionu ji šelmovsky štípaly do tváří a říkaly: Jestlipak už máš nějakého pohledného nápadníka? Anebo: Kéž bych taky byla tak mladá a měla celý život před sebou! Veronice se to nelíbilo. Nepřipadala si nijak zvlášť mladá, aspoň ne vnitřně. Nepatřila k těm, co si od života bezostyšně berou všechno, co jim nabízí, jak to uměla Francie. Ani k těm, co jsou přesvědčené, že je čeká zářná budoucnost, natož štěstí. Jiné dívky jejího věku zjevně předpokládaly, že jejich život bude probíhat podle daného schématu zahrnujícího manžela, děti, domácnost, svátky i všední dny, to vše v přirozené harmonii. Veronika nechápala, jak si mohou být tak jisté, že to všechno dostanou. Například věděla, že Francie považuje za samozřejmost, že se seznámí s novým chlapcem, jakmile se jí zachce vylézt z houpací sítě.

Ona se spíš bála všeho, co se stát nemusí. Všeho, co se může pokazit. Život jí svými nároky připadal k neunesení, tolik se toho musela naučit, zvládnout, tolika věcmi si projít, vyrovnat se s nimi. Stačilo se podívat na hosty penzionu. Někteří byli zlomení životem, nešťastní, osamělí, ustaraní. Veronika to věděla. Ve společenské místnosti se jí často svěřovali starší pánové i dámy, křečovitě jí svírali ruku a dlouze vykládali o různých neduzích, úmrtích a nemocech. Veronika se je snažila utěšit, jak nejlépe uměla, i když o jejich těžkostech vlastně nic nevěděla. Chápala ale, že všichni lidé bez rozdílu jsou vystaveni zkouškám. Zdání často klame.

A přestože věděla, že by si neměla dělat příliš velké naděje, stejně na něco tajně čekala. Ten pocit jí připomínal album se sušenými motýly anebo napětí před vyústěním duchařského příběhu. Pocit, že ji čeká něco tajemného, něco víc.

Jenže nevěděla co.

Zrovna ukončila reálku. Nikdy nebyla skutečně zamilovaná, jen občas pocítila sympatie ke chlapcům, do kterých byly zamilované ostatní dívky. Někdy se pokoušela vybrat si mezi chlapci potenciálního kandidáta, ale nikdy se jí nepodařilo probudit v sobě opravdový zájem. Vrstevníci, kteří se k ní odvážili přiblížit, i když byla o hlavu vyšší než většina z nich, ji nezajímali. Z jejich neohrabaných námluv na ni spíš padala tíseň. Někdy se jí dvořili starší hosté penzionu, když poněkud přebrali. V tu chvíli musela jednat lstivě, aby ji nechali na pokoji. Nemohla jim to říct na rovinu, to by bylo nezdvořilé. Proč musí pořád ostatní poslouchat, neustále se usmívat a se všemi souhlasit? Někdy z toho byla tak strašně unavená. Hostům se ulevilo a odešli. A nechali ji tam se svou tíží.

Byla příliš vysoká. Jednu dobu byla ve třídě až druhá nejvyšší, čímž se s povděkem oháněla, když ji někdo na její výšku upozornil, ale pak nejvyšší Margareta Kjellgrenová odešla a jí se začalo říkat Maják. „Narovnej se,“ napomínala ji matka rozzlobeně. „Když se budeš krčit, menší vypadat nebudeš!“

Ale ona tomu nevěřila, určitě musí vypadat trochu menší, když vtáhne krk mezi ramena, ne? To je přece logické. Jednu chvíli se ve třídě kamarádila s holkou, která byla malá a tlustá a říkalo se jí Vlečňák. Maják a Vlečňák. Znělo to jako nějaká dánská komediální dvojice. Přezdívka se ihned vžila a bylo těžké se jí zbavit. Nějakou dobu rostla Veronika tak rychle, že ji v noci bolela záda a musela docházet k chiropraktikovi, který studoval v Americe. Ten jí vysvětlil, že svaly nestíhají tempo růstu kostí. Kosti rostly příliš rychle.

Někdy se během dne uchýlila do společenské místnosti penzionu. Bylo tam příjemné přítmí, prosezená sametová křesla, bridžový stolek se zelenou plstěnou deskou a knihovna se sbírkou knih, které tu nechali hosté. Dále sekretář s dopisními papíry, obálkami a pery, kdyby někdo chtěl napsat dopis. Stálí hosté si nechávali poštu posílat přímo do penzionu. Občas si tady někdo zdříml a chrápání se odráželo od vytapetovaných zdí, anebo se u kulatého stolku z žakarandového dřeva hrály karty. Kanasta. Chicago. Casino. Gin rummy.

Ještě nedávno starší pravidelní hosté sahali po peněžence a strkali jí do dlaně minci, jakmile se objevila v místnosti. Drobák pro děti. Aby si za to koupily něco dobrého, třeba zmrzlinu v Angelově stánku. Tak to bylo zvykem. Mnoho stálých hostů, alespoň dam, mělo jméno končící na y. Henny. Elsy. Evy. Elvy. Lilly. Dagny. Jejich matky se patrně snažily ozvláštnit a trochu zjemnit obvyklá venkovská jména, i když samotné dámy byly často docela statné. Některé si s sebou nosily ruční práce ve speciálních taštičkách z kretonu s bambusovými uchy. Bruselské krajky. Jehlice s rozpletenými ponožkami. Háčkované dětské oblečky pro neteř či synovce, co nejvíce utažené, aby svou nepoddajností odkazovaly na necitlivou a nebezpečnou povahu života. Vesty připomínající drátěné košile. Svetry jako brnění. Do oblečků bylo zabudováno skryté varování: Život není tak jednoduchý, jak si myslíš! Musíš se chránit!

Dámy dělaly všechno poctivě. Některé celé léto lemovaly jeden polštářek. Jiné si na dovezené ručníky a povlečení vyšívaly monogramy. Veronika je měla ráda, jejich praktické a trochu neohrabané způsoby. Většinou to byly vdovy, stejně jako její matka. Několik z nich se nikdy nevdalo.

Ale teď se ve společenské místnosti ocitla úplně sama. Na stěně hlasitě tikaly pendlovky. Na stolku ležel balíček ohmataných karet v dřevěné krabičce a vedle něj hromádka časopisů. Veronika si je večer brávala do svého pokoje a listovala společenskou rubrikou s fotografiemi z různých premiér. Byly tam barevné snímky luxusního hotelu jménem Arizona, inspirovaného Amerikou. Francouzská Riviéra v protisvětle. Známá herečka v šortkách a květované halence s ležérně vyčesanými vlasy. Bylo na co se dívat a co obdivovat. Na poslední stránku zařazovali poradnu Důvěrný koutek, kde čtenáři žádali o radu ohledně vztahů. Jedna z otázek například zněla: Mohu nadále nosit prstýnky, i když už jsem vdova? Nebo: Kdy je po zrušeném zasnoubení přijatelné zahájit nový vztah?

Musíte si navzájem dopřát prostor! Pak vám láska dlouho vydrží, odpovídala na jinou otázku rádkyně Eva.

Každý měl očividně vztahů a obdivovatelů až nad hlavu. Ona sama nikdy nic takového nezažila. Neměla si na co stěžovat. Ani na co se ptát. Neměla nad čím smutnit. Připadalo jí nespravedlivé, že spoustě mnohem ošklivějších a zcela jistě vyšších lidí nebyla láska odepřena. Ona by udělala první poslední, jen aby jí bylo dopřáno prožít lásku. Získat aspoň jednu opravdovou zkušenost, jakkoli draze zaplacenou.

To si v duchu říkala.

2019

Uběhly dva dny a já na ten dopis skoro zapomněla. Ale pak mi najednou cinkne telefon. Nejdřív mě to naštve, protože jsem si na mobilu vypnula zvuk a výjimku jsem nastavila pouze pro Oskara a několik svých přátel. Hlavně proto, abych nečekala na hovory, které nepřijdou. Zřejmě jsem ani tento nepříliš náročný úkol nezvládla. Vteřinu nato si všimnu, od koho zpráva je.

Milá Ebbo!

Dostala jsem Váš dotaz ohledně čtenářky, která mi nedávno napsala do poradny. Se „Snivou neznámou“ jsem se spojila a zeptala jsem se jí, jestli Vám smím předat její kontaktní údaje. Bude velmi ráda, když se jí ozvete. Jmenuje se Veronika Mörková a bydlí v Tallgårdenském domově pro seniory v Båstadu. Těší se na Vás. Držím Vám palce!

Srdečně zdraví

Monica Molniová

Veronika Mörková. To zní jako postava z románu.

Vlastně už jsem dlouho snila o tom, že se spřátelím s nějakou starší ženou. S moudrou a laskavou ženou, která se ráda podělí o své zkušenosti, prověřené dlouhým životem. Nejlépe s někým, kdo mi uvidí až na dno duše a udělá za mě několik rozumných rozhodnutí. S někým, ke komu bych se mohla utíkat a učit se od něj. Co když je Veronika Mörková ženou, o které jsem snila? Ta myšlenka ve mně nevyvolá zrovna gejzír nadšení, ale stejně pocítím jisté zachvění. Je to rozptýlení? Naděje? S těmito pocity se dá spokojit, když se radost zdá příliš vzdálená.

Z nepořádku v zásuvce vylovím pouzdro s ručním dopisním papírem, které jsem koupila na bleším trhu. Když už se do toho pustím, udělám to pořádně. Starší lidé přece ocení ručně psané dopisy. Ostatně kdo ne? Vezmu si plnicí pero značky Pelikan, které jsem dostala od Erika k Vánocům. Pro jistotu jsem si ho sama vybrala v online aukci. Inkoust už v něm zaschl (symboly, kam se podíváš), takže ho musím nad dřezem opláchnout horkou vodou, aby se rozepsalo.

Posadím se na balkon se sklenkou bílého vína, na klín si dám polštářek jako podložku.

Vážená Veroniko!

Je důležité, aby dopis působil profesionálně, aby z něj čišela serióznost. Ale možná zní oslovení Vážená přehnaně strojeně? Změním to na běžné Dobrý den.

Dostala jsem na Vás kontakt od Moniky Molniové z časopisu Rodinný krb. Jmenuji se Ebba Lindqvistová, jsem novinářka a píši zrovna článek o dlouholetých vztazích. Náhodou jsem narazila na Váš dopis v časopise a Váš příběh mě velmi zaujal, jak Vaše dlouhé manželství, tak vzpomínka na lásku z mládí.

Odložím pero. Na dětském hřišti na dvoře kočka zrovna vykonává potřebu do pískoviště a jakýsi chlapeček s kamarádem se dál nevzrušeně a velmi rychle houpou na dvojhoupačce. Chvíli je sleduju a pak se vrátím ke psaní. Kdo měl jednou malé děti, nemůže si pomoct a dohlíží i na děti ostatních.

Mým záměrem je vyzpovídat lidi, kteří žijí v dlouhodobém vztahu. Zajímá mě, jak se v průběhu let změnila jejich očekávání, co se lásky týče. Jak podle nich vypadá dlouhý šťastný vztah. Jaké kompromisy jsou potřeba. Jak se vyrovnávat s nezdary. Mění se s věkem pohled na lásku? A jaké to je po tolika letech osamět? Když jsem četla, jak krásně jste formulovala svůj dopis, hned jsem si pomyslela, že by bylo zajímavé udělat s Vámi rozhovor a přiblížit našim čtenářům pohled Vaší generace na lásku a manželství.

Trochou lichotek se nic nezkazí. Vůči komplimentům není nikdo imunní.

Takže k věci: mohla bych Vás vyzpovídat? Ráda za Vámi přijedu do Båstadu, kdykoli se Vám to bude hodit. Mám čas celé léto.

Nezní to moc zoufale?

… a jistě během léta najdeme vhodný termín.

Dolů připíšu svoje telefonní číslo a adresu a zastrčím dopis do obálky, která je vyložená hedvábným papírem optimisticky světle modré barvy. Pečlivě nadepíšu adresu. Pak sjedu na kole ke stánku u zastávky, jen v šatech a sandálech, koupím si známku a hodím dopis do schránky.

*

Uplyne pár dní a odpověď nikde. Potom mi přijde dlouhá textová zpráva. Proč jsem si myslela, že osmdesátníci neumějí posílat esemesky?

Dobrý den, Ebbo!

Moc mě těší, že se se mnou chcete setkat. Jen se obávám, abych Vás nezklamala. Nevím, co bych Vám mohla vyprávět zajímavého. Pravděpodobně sem budete vážit cestu úplně zbytečně, ale to je Vám asi jasné? Pokud to přesto chcete risknout, ráda Vás uvidím. Máte v plánu zdržet se jen přes den, anebo potřebujete zařídit ubytování? Jeden dva penziony v městečku ještě máme (ten, který provozovala moje matka, už bohužel nestojí), ale asi je třeba zarezervovat si pokoj předem.

Sama Vám ubytování nabídnout nemohu, bydlím v domově důchodců a hosté u nás přespávat nesmějí (zato tady máme zimní zahradu i keramickou dílnu). Dejte mi vědět, kdy přijedete a jestli Vás zajímá něco konkrétního. Jak jsem psala, nevím, jestli Vám setkání se mnou k něčemu bude, ale musím přiznat, že mi to celé připadá moc zajímavé.

Se srdečným pozdravem

Veronika Mörková

P. S. Dostanu za to nějaký honorář?

Člověk by si měl dávat pozor na to, co si přeje. Může se mu to totiž vyplnit. Takže teď musím jet do Båstadu a napsat článek.

V Båstadu už jsem vlastně jednou byla, přednášela jsem tam na téma „Každý svého štěstí strůjcem“. Pokud si dobře pamatuju, všude se tam poflakovala ulízaná mládež v tričkách s límečkem a popíjela šampaňské. Vážně se mi tam chce? Celý ten podnik mi najednou připadá nad moje síly. Na druhou stranu se mi už delší dobu zdá, že nemám sílu skoro na nic. Dokonce ani na to, abych vstala a oblékla se. K čemu si zapínat knoflíky, když si je budu za chvilku zase rozepínat? Abych nemusela tak často prát, začala jsem nosit oblečení několikrát po sobě, než ho hodím do koše na prádlo. I jídlo se podle mého soudu přeceňuje. Namlouvám si, že když se nesprchuju každý den, dělám dobrý skutek pro klima. Byla jsem tak dlouho pasivní, že se mi pomyšlení na aktivitu zdá nezvyklé.

*

Zmatek je prvním krokem ke změně.

Podle jedné psycholožky, která bývala pravidelným hostem mého rozhlasového pořadu, se člověk nejvíce přiblíží své pravé povaze, když se tak trochu vzdá. Ve zmatku může být cosi osvobozujícího, co nám pomůže podívat se na všechno pravdivějším pohledem. Pamatuju si, že jsem si tehdy pomyslela, že vydělávat se dá na beznaději ve všech možných podobách. Ale teď je situace natolik zoufalá, že jsem ochotná upnout svou naději k heslu, které by mohlo být vyvedené ozdobným písmem na bílém kameni. Chyby jsou brány k objevům, jak tvrdila ta psycholožka. Brány. Panebože.

Dojdu do koupelny. Odtok ve vaně je ucpaný velkým chuchvalcem vlasů. Lékař mi říkal, že není nic neobvyklého na tom, když vám po bolestném rozchodu začnou hodně padat vlasy. Trvá zhruba sedm měsíců, než šok doputuje až do vlasových váčků, a pak vlas vypadne.

Užívám vitamin B5, zinek a biotin, ale možná vlasové váčky odmítají všechny živiny přijímat, protože žádného zlepšení jsem si nevšimla. Vlasy mi dál padají. Otevřu skříňku s úklidovými prostředky a vezmu si plastové rukavice, stářím celé ztuhlé. Pak si nachystám hydroxid sodný a čisticí prostředek, zakleknu a dám se do práce.

Snažím se pomocí toaletního papíru vytáhnout kluzké prameny vlasů. Je jich hodně. Tolik dnů a týdnů viny, trápení a smutku. A zmatku. Když umyju vanu a pořádně vydrhnu i okraje, pustím se do čištění dveří a madla lednice. Na mytí madel a klik se často zapomíná. Přitom jsou to v domácnosti největší semeniště bakterií.

Prudce vytáhnu poličky z lednice, pustím na ně ve dřezu horkou vodu a přitom je drhnu kartáčem, až je kuchyně plná páry a já si připadám jako na kosmetice. Aspoň se mi z pleti vypaří všechny nečistoty. Možná i z celé mé bytosti.

Za poslední rok jsem se skoro neviděla v zrcadle. Jen jsem na sebe po očku mrkla skrz páru ze sprchy. Jako bych neměla sílu zjistit, jak teď vypadám, jestli jsem se nějak změnila. Mám ve tváři vepsaný smutek a šok? Je to poznat na očích, na nově vzniklých vráskách? Právě to nechci vědět. Ne vždy má člověk sílu podívat se sám sobě do očí.

Vypiju dvě velké sklenice ledové vody s citronem a převléknu si tričko. V bytě se stále povalují věci po Erikovi, prostě jsem je nedokázala uklidit. Náhrdelník z mušlí na komodě v ložnici. Stolní hokej na poličce v knihovně. Zapomenuté spodky a tílka v zásuvkách. Kabel od syntezátoru. Samé bezvýznamné drobnosti, ale to, že jsem dopustila, aby se na ně tak dlouho prášilo, prozrazuje mou nechuť pohnout se z místa. Stála jsem bez hnutí až příliš dlouho, jako vyděšené zvíře.

Je načase udělat krok, a to kterýmkoli směrem.

1955

Penzion stál na svahu těsně nad pláží a byl chráněn borovicovým hájem, který tam byl vysazen, aby zpevnil písčitou půdu. Původně se tato oblast považovala za bezcennou. Jedinou užitečnou věc představovaly chaluhy, vyvrhované na podzim mořskými vlnami. Sedláci jimi hnojili pole. Ale pláž si postupně oblíbili hosté, kteří sem jezdili za odpočinkem, léčivými prameny a čerstvým lesním vzduchem. Dnes už byla desetikilometrová písečná pláž větší turistickou atrakcí než venkovské okolí.

Samotný penzion byl postaven na konci devatenáctého století, ve stejné době jako železnice. Ve třicátých letech do budovy zavedli vodu a některé pokoje zmodernizovali, ale jinak zůstalo všechno při starém. Podlaha v jídelně byla z dubových parket položených do vzoru rybí kosti. Elegantní nábytek pocházel z Dánska. Při zvláštních příležitostech se v sobotu tančilo a hrála k tomu objednaná kapela. Naposledy pozval hudebníky Nisse z banky na oslavu svých padesátin. Objednal Wickmanovo kvarteto a Veronika roznášela hostům jednohubky v naškrobené zástěře.

Snídaně se podávala mezi půl devátou a desátou. Do té doby musela Veronika nachystat na stůl kaši a vajíčka a nakrájet chleba. Připravit šálky na kávu a sáčky s čajem. Konvice s mlékem a džusem. Máslo a sýr a domácí játrovou paštiku. Pokaždé to samé. Po snídani sklidila ze stolu a prostřela k obědu, který obvykle sestával z polévky. Někdy měli vaječnou omeletu pečenou v troubě. Většina hostů si platila plnou penzi o třech jídlech denně a velmi si potrpěla na to, aby se jedlo vždy ve stejnou dobu.

V penzionu se nikdy nic nevyhodilo. Nábytek, nádobí, hrnce, ramínka, ložní prádlo, obouvací lžíce, zahradní nábytek, všechno bylo stejné, jako když Veroničina matka podnik přebírala. Matka dřív pracovala jako pomocná kuchařka, ale jakmile se před šesti lety objevila nabídka převzít pronájem penzionu, skočila po ní. Penzion byl otevřený jen tři měsíce v roce, takže přes zimu dál přebývaly v bytě v Malmö, kde si matka přivydělávala šitím a vypomáhala v kuchyni hotelu Savoy. Změna prostředí a rozmanitost jí vyhovovala.

Zato stálí hosté penzionu o žádné změny nestáli. Všechno muselo být stejné jako loni. U vstupních dveří odjakživa stál mosazný stojan s černými deštníky. V pokojích byly stále tytéž postele se železnými sloupky. Teprve když některé matrace připomínaly spíše houpací sítě, vyměnili je za nové od stejné značky. Bílé háčkované přehozy po zimní pauze při vybalování vrzaly. Krémové krajkové záclony šila ještě švagrová bývalého nájemce.

Dokonce i vlněné ponožky v modře natřeném koši pod policí v předsíni byly každý rok stejné. Ani je neprali, nanejvýš je trochu vyvětrali na čerstvém vzduchu. Člověk zkrátka hospodařil s tím, co měl. Věci se nedaly jen tak nahradit, tak jednoduše se k nim nepřistupovalo. Předměty byly ztělesněním trvalosti a toho, že pravé hodnoty vznikají časem. Jakmile si jich člověk přestal vážit a začal jednotlivé části nahrazovat, celkový dojem se změnil. I když vás některé věci štvaly, vyměnit je za nové nepřicházelo v úvahu. Přesto měl penzion poměrně ucelený styl. Jednoduchý. Přirozený. Účelný. Jako by se předměty vzdaly některých svých zvláštností, aby zapadly do širšího celku. A Veroničina matka měla jedinečnou schopnost dodat všemu nádech útulnosti a stylu. Jídlo bylo chutné. Úklid pečlivý. Povlečení vyvářeli a dávali na mandlování slečně Björkové, která bydlela v ulici o kousek dál.

V jejich rodině podnikalo několik příbuzných, ač jen ve skromném měřítku. Veroničin strýc dovážel semena pro velké květinářství, cestoval po celém světě, vyjednával o cenách a udržoval vztahy s výrobci. Byl v Americe a vychvaloval tamní vyšlechtěné plodiny a kukuřičné klasy veliké jako láhve od limonády. Její dědeček jeden čas provozoval mlékárnu. Veronika si dodnes pamatovala sladkou vůni a tlusté tetky v bílých zástěrách a naškrobených bílých čepečcích, které za pultem nalévaly mléko z bandasek. Její dědeček i otec byli už po smrti. Ale jí a matce se přesto dařilo dobře. Muselo se žít dál. A když člověk nevěděl jak, musel o sobě nechat rozhodovat ty, kteří to věděli lépe. Matka ji od podzimu zapsala na hospodyňskou školu v Malmö, byl to dvouletý kurz, který poskytoval základy uplatnitelné v mnoha oblastech. V neposlední řadě v roli manželky a matky.

Ale Veronika sama pořádně nevěděla, čím chce být.

Vždyť ani nevěděla, kdo je.

Signe už byla samozřejmě na nohou, vařila vajíčka a krájela chleba v kuchyni spolu se Sölvem, čilým chlapíkem, který v penzionu dělal údržbáře. Byl to starý mládenec a původně v penzionu bydlel jako host, ale nyní jim vypomáhal, s čím se dalo. Nebyl zrovna bystrý, ale uměl vyměnit pojistky, opravit zahradní nábytek a vynést ze sklepa basy s limonádou.

Signe bez přestání mluvila, člověk ji nevydržel poslouchat příliš dlouho. Když jste z kuchyně odešli, Signe prostě mluvila dál jako rádio. Jakmile se k ní někdo přiblížil, spustila a vůbec se nestarala o to, ke komu se obrací. Pokud jste ji chtěli přerušit, museli jste jí skočit do řeči, když se nadechovala, jinak to nešlo. V podstatě mluvila pořád o tom samém; jak je šikovná, že dokáže uvařit polévku naprosto z ničeho, jak umí všechno spotřebovat a nevyhazuje ani polovinu toho, co ostatní nejmenované kuchařky. Signe mluvila ráda, pracovalo se jí nejlépe, když poslouchala vlastní hlas vypočítávající veškeré povinnosti, které měla na starosti. Ruce měla krátké a tlusté a prsty všechny stejně dlouhé. Vždycky byly mírně roztažené, jako by zrovna sahala po pytlíku mouky nebo chtěla vytáhnout koláč z trouby.

Veroničina matka se nikdy nezastavila a ani chvilku neposeděla. Dokonce i jedla vestoje, vedle dřezu, aby po jídle stihla talíř rychleji umýt a uklidit. Nedopřála si ani čisté a pěkné nádobí, dojídala zbytky z již použitých talířů. Aspoň bylo méně špinavého nádobí a ušetřil se tím čas. Česala se a rty si malovala za pochodu.

Příliš se honí, říkala Signe. Tvoje máma se až moc honí.

Letos očekávali neobvyklého hosta. Studenta umělecké školy z Göteborgu. Vyhrál jakousi soutěž a měl být na celé tři týdny ubytován v jednom z nejmenších pokojíků v horním patře. Pokoj mu po telefonu zamluvil sám ředitel akademie. Matka ji požádala, aby ho právě dnešního dne vyhlížela. Jmenoval se Bo a měl přijet vlakem ve dvě hodiny. Umělci k jejich obvyklým hostům jinak nepatřili. Nemohli si ubytování v penzionu dovolit, i když Veronika slyšela, že do vesnice o několik desítek kilometrů dál jen kvůli tamnímu černému diabasu občas přijížděli umělci až z Japonska. Diabas byla černá, jemnozrnná hornina, vyhledávaná sochaři z celého světa. Povídalo se, že dokonce i Empire State Building v New Yorku je částečně vyzdobena kameny pocházejícími nedaleko odtud. Veroniku diabas nijak zvlášť nezajímal. Lomy jí připadaly strašidelné. Sama se koupala jen v moři a tajně si drhla obličej světle zelenými mořskými řasami, které pleť krásně vyhlazovaly. Měla ji pak jemnou jako mořská panna.

První u snídaně byl vždycky Arvid, starší pán, který si každý rok pronajímal stejný pokoj a kterého jednou přistihla, jak smrká do záclony, když procházela kolem něj ven na zahradu. Nic mu na to neřekla a spokojila se s tím, že po jeho odjezdu záclonu sundala a dala ji do prádla. Arvid byl docentem archeologie na Lundské univerzitě. Proslýchalo se o něm, že se podílel na vykopávkách, kterých se účastnil i švédský král, a že je homosexuál. Vždycky nosil světlé, ošoupané lněné obleky. Francie tvrdila, že všichni skuteční vzdělanci vypadají trochu ošuntěle. Podle toho se prý poznají. Na dokonalém vzhledu si zakládají jen snobští zbohatlíci. V penzionu se vyskytovaly všechny možné druhy lidí. Přísedící krajského soudu. Inženýři. Učitelky. Čekatelé. Správci. Obchodní ředitelé. Tu a tam mladí novomanželé.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Med z bodláčí.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.