Přeložila Marie Válková

THE OUTFOX

Sandra Brown

By arrangement with Maria Carvainis Agency, Inc. and

P. & R. Permissions & Rights Ltd.

Translated from the English Outfox

Copyright © 2019 by Sandra Brown Management, Ltd.

First published in the United States of America by Grand Central Publishing,

a division of Hachette Book Group, Inc.

Translation © Marie Válková, 2022

ISBN 978-80-249-4702-0

Prolog

Mlha vytvářela kolem lamp podél mola zářivý opar, ale neoslabila jas přenosných světel, která tam rozestavili ti, co se na místo dostavili jako první. Vrhala drsné světlo na přikrytou postavu v jakési groteskní parodii na reflektor ozařující někoho uprostřed jeviště.

Nízko přeletěl policejní vrtulník. Jeho světlomet byl nemilosrdně jasný, když propátrával molo. Ozářil malý přístav, kde se čluny kolébaly v mírném proudu, který byl v rozporu s okolním zmatkem.

Než se světlomet přesunul na příboj, zabral tělo. Proud vzduchu od vrtulníku odhrnul cíp křiklavě žluté umělohmotné plachty a ukázala se ruka, na udupaném písku nehybná a bílá jako kost. Poté co se tělo objevilo, sjeli se na místo policisté z různých policejních složek. Barevná světla vrtulníku blikala pod nízkými mraky, které svíraly přístav. Za pevností Fort Sumter brázdila vody Atlantiku loď Pobřežní hlídky Spojených států a světlometem přejížděla vlny.

Dorazily přenosové vozy satelitní televize a vyvrhly reportéry a kameramany.

Na molu se shromáždili nevyhnutelní čumilové. Soupeřili o výhodná místa, odkud civěli na tělo, sledovali policejní a zpravodajskou činnost a pořizovali selfíčka s přikrytou mrtvolou v pozadí. Vyměňovali si informace a spekulace.

Říkalo se, že večerní příliv vyplavil mrtvolu na břeh, kde ji našel nějaký muž s malým synem, když na tomto úseku pobřeží cvičili svého čokoládově hnědého labradora.

Říkalo se, že zřejmou příčinou smrti je utopení.

Říkalo se, že je to následek nehody na moři.

Žádná z těchto domněnek nebyla správná.

Labrador puštěný z vodítka se rozběhl od svého pána dopředu a byl to právě pes, který se ráchal v příboji, kdo učinil ten hrůzný objev.

Jeden z přihlížejících na molu vyslechl tu výměnu faktů, smyšlenek a lítostivých poznámek a mlčky se samolibě usmál.

Kapitola první

O tři týdny dříve

Automatické dveře se svištivě otevřely. Jediným zkoumavým pohledem přejel Drex Easton hotelovou halu. Byla prázdná, až na hezkou mladou ženu za pultem recepce. Měla pleť porcelánové panenky, lesklé černé vlasy stažené do ohonu a nejistý úsměv, jímž ho přivítala.

„Dobré ráno, pane. Co pro vás mohu udělat?“

Drex si odložil kufřík k nohám. „Nemám rezervaci, ale potřebuji pokoj.“

„Zapsat se můžete až od dvou hodin.“

„Hmm.“

„Kvůli… Kvůli pohodlí našich hostů, odhlašují se až v poledne.“

„Hmm.“

„Pokojská potřebuje čas, aby –“

„To všechno si uvědomuji, paní Li.“ Přečetl si její jméno na visačce, kterou měla připevněnou na kaštanově hnědém blejzru. Usmál se. „Doufal jsem, že byste u mě mohla udělat výjimku.“

Sáhl si za záda, aby si z kapsy kalhot vyndal peněženku, přičemž se mu sako obleku rozevřelo natolik, že odhalilo pouzdro se zbraní pod jeho levou paží. Když je mladá žena uviděla, několikrát zamrkala a pak mu rychle znovu pohlédla do očí. Upřeně na ni hleděl.

„Není důvod k obavám,“ řekl tiše. Otevřel peněženku, jež obsahovala průkaz s odznakem a fotografií, který dokazoval, že je speciálním agentem FBI, Federálního úřadu pro vyšetřování.

Nerad se průkazem oháněl a dělal to jenom tehdy, když potřeboval rychle překonat nařízení a byrokracii. Na paní Li to zabralo a automaticky byla ochotná vyjít mu vstříc.

„Podívám se, co pro vás můžu udělat.“

„Považoval bych to za velkou laskavost.“

Půvabnými prsty ťukala do klávesnice. „Jednolůžkový nebo dvoulůžkový?“

„Nejsem vybíravý.“

Očima propátrávala monitor počítače. Posunula stránku dolů a znovu nahoru. „Mohu pro vás nechat hned uklidit pěkný dvoulůžkový pokoj, ale mohlo by to trvat půl hodiny. Jinak je tady méně pěkný jednolůžkový, který je k dispozici hned.“

„Vezmu si ten méně pěkný, co je k mání hned.“ Přišoupl přes žulový pult kreditní kartu.

„Jak dlouho u nás zůstanete, pane Eastone?“

Nebyla žádné budižkničemu, všimla si, jak se jmenuje. „Ještě přesně nevím. Dva moji… Brzy dorazí dva moji známí. Až po našem setkání budu vědět, jak dlouho se zdržím. Budu vám muset dát vědět až potom.“

„To nebude problém. Můžete si pokoj ponechat, dokud mi neoznámíte, že odcházíte.“

„Výborně. Děkuji.“

S pomocí jeho kreditní karty ho zapsala. Přiměla ho, aby parafoval na formuláři cenu za pokoj a dole se podepsal, pak mu vrátila kreditní kartu spolu s magnetickou kartou. „Tímto se rovněž odemyká posilovna v prvním patře.“

„Děkuji, ale nebudu ji používat.“

„Restaurace je v chodbě hned za vámi. Snídaně se podává –“

„Ani snídat nebudu.“ Sklonil se a uchopil kufřík.

Pochopila jemnou narážku a ukázala mu k výtahům. „Až vystoupíte, bude váš pokoj nalevo.“

„Děkuji, paní Li. Moc jste mi pomohla.“

„Až vaši známí přijedou, smím jim sdělit číslo vašeho pokoje?“

„To nebude zapotřebí, pošlu jim ho. Mohou přijít rovnou nahoru.“

„Doufám, že vaše setkání proběhne úspěšně.“

Pokřiveně se na ni usmál. „To já také.“ Pak se naklonil a tlumeně řekl: „Jen klid, paní Li. Pracujete výborně.“

Zatvářila se rozladěně. „Jsem tady teprve druhý den. To je na mně nervozita tak znát?“

„Nikdo jiný to pravděpodobně nepostřehne, ale rychle odhadnout lidi tvoří velkou součást toho, čím se zabývám. A pokud jste tady teprve druhý den, zapůsobilo na mě dokonce ještě víc, jak jste zvládla obtížného hosta.“

„Obtížného vůbec ne.“

Lenivě se na ni usmál. „Zastihla jste mě, když mám dobrý den.“

Tím méně pěkným jednolůžkovým pokojem by se hotelový řetězec v inzerátu nechlubil, ale byl postačující. Drex otevřel kufřík na psacím stole a vytáhl notebook. Poslal Mikeovi číslo pokoje, pak přistoupil k oknu. Poskytovalo výhled z třetího patra na mimoúrovňovou křižovatku, ale jinak celkem na nic.

Vrátil se ke stolu a zkontroloval si e-mail. Zašel do malé koupelny a použil toaletu. Když vyšel, zvonil hotelový telefon. Vzal přípojku na psacím stole. „Ano?“

„Pan Easton?“

„Paní Li.“

„Vaši známí jsou zde.“

„Dobře.“ Dřív, než čekal.

„Nechtěl byste, abych vám poslala nahoru do pokoje něco z kuchyně? Třeba ovocnou mísu? Výběr sladkého pečiva?“

„Ne, děkuji.“

„Pokud byste si to rozmyslel, nezdráhejte se zavolat.“

„Zajisté, paní Li. Ještě jednou děkuji, že jste mi vyšla vstříc.“

„Rádo se stalo.“

Přestože okno s roztaženými závěsy vpouštělo dovnitř spoustu denního světla, rozsvítil lampu na psacím stole. O pár stupňů snížil termostat. Letmo se na sebe podíval do zrcadla nad komodou a pomyslel si, že vypadá přijatelně, ale není nijak zvlášť naparáděný. Sprchoval se a oblékal ve spěchu.

Na tiché zaklepání přistoupil ke dveřím, podíval se kukátkem a teprve pak otevřel. Poodstoupil a pokynul dvěma mužům, ať vstoupí.

Když kolem něho procházeli, Gifford Lewis řekl: „Ta dívka v recepci nás zastavila a zeptala se, jestli jsme známí pana Eastona. Je do tebe udělaná.“

„Všechno, co si pan Easton přeje,“ zamručel Mike Mallory. „Pokud nabídka trvá, šla by mi k duhu ovocná mísa a výběr sladkého pečiva. Pořád bys mohl zavolat do recepce.“

Drex ze zvyku zkontroloval chodbu – která byla prázdná –, pak zavřel dveře a zasunul zástrčku. „Vzbudil jsi mě za svítání a řekl: ,Najdi místo, kde zdi nemají uši. A neztrácej čas.‘ Neztrácel jsem čas, našel takové místo a jsme tady. Na ovoce a pečivo zapomeň. Co se děje?“

Ti dva se po sobě podívali, ale nikdo neodpověděl.

Drex se netrpělivě zeptal: „Co je tak přísně tajné, že jsme nemohli komunikovat běžným postupem?“

Gif se ramenem opřel o zeď. Mike si vytáhl od psacího stolu křeslo na kolečkách a vecpal svých sto padesát kilo mezi protestující područky.

Drex si zapřel ruce v bok a zatvářil se nevrle. „Proboha, vymáčkne se už některý z vás?“

Mike vrhl pohled na Gifa a ten gestem naznačil, že mu přenechává slovo. Gif pohlédl na Drexe a řekl: „Našli jsme ho.“

V jeho tónu zaznělo veškeré veselí umíráčku. Ono ho nepotřebovalo bližší vysvětlení.

Drex po léta čekal, až tato slova uslyší. Tu chvíli si představoval bezpočtukrát. Představoval si sám sebe, jak prožívá jednu či víc fyzických reakcí. V uších mu bude zvonit, v ústech mu vyschne, kolena se mu podlomí, dech mu uvázne v hrdle, srdce mu div nepukne.

Místo toho spustil ruce podél těla a nebývale ochabl.

Gif s Mikem museli také očekávat nějakou mimořádnou reakci, protože se zatvářili nechápavě, že tak náhle naprosto znehybněl a umlkl, což i jemu připadalo naprosto děsivé.

Když po plné minutě začal ochromující šok odeznívat, znovu přešel k oknu. Od té doby, co z něho vyhlížel naposledy, se nestalo nic zkázonosného. Dopravní provoz na mimoúrovňových křižovatkách neustal. V zemi se neotevřely žádné rozeklané trhliny. Nebe nespadlo. Slunce nevyhořelo.

Přitiskl si čelo na sklo a překvapilo ho, jak je studené. „Jste si jistí?“

„Jistí? To jako nezvratně? Ne,“ odpověděl Mike. „Ale teoreticky se ten chlápek jeví jako ten pravý.“

„Věk?“

„Dvaašedesát. Tak to stojí v jeho nynějším řidičském průkazu.“

Drex otočil hlavu a tázavě zvedl obočí.

„Jižní Karolína,“ řekl Mike. „Mount Pleasant. Předměstí –“

„Charlestonu. Já vím. Pod jakým jménem vystupuje?“

„Ehm-hm.“

Drex se k nim otočil celým tělem. „Jestli prominete, co tohle znamená?“

Gif řekl: „Znamená to, že ti jméno neřekneme, dokud nebudeme vědět, co máš v plánu s tou informací udělat.“

„Co si sakra myslíte, že mám v úmyslu s ní udělat? Především se přesunu do Charlestonu.“

Gif s Mikem si vyměnili pohled, pak se Gif přestal opírat o stěnu a rozhodně se postavil proti Drexovi. Nezaujal bojovný postoj, to by bylo k smíchu, neboť Drex vypadal fyzicky impozantně a Gif se mu nemohl rovnat. Ale rozkročil se a odhodlaně se vzmužil, jako by Drexovo sebeovládání bylo nejisté a doufat v rozvahu bylo příliš bláhové.

„Vyslechni mě, Drexi,“ řekl. „S Mikem jsme to probírali cestou sem. Myslíme si, že bys měl uvážit… Tedy že by bylo vhodné… Že by bylo prozíravé –“

„Co?“

„Uvědomit Rudkowského.“

„To v žádném případě.“

„Drexi –“

Drex hlasitěji a s větším důrazem zopakoval svoje stanovisko.

Mike vrhl na Gifa pobavený pohled. „Já ti to říkal.“

Drexovi začalo přece jen hučet v uších. Jak mu pomalu docházela skutečnost, vyletěl mu krevní tlak. Předtím ho okenní sklo chladilo do čela, protože mu stoupla teplota. Ve spáncích mu tepalo. Lebka se mu pod vlasy zpotila. Trup měl lepkavý.

Sundal si sako od obleku a odhodil je na postel, stáhl si podpažní pouzdro a položil je na sako, uvolnil si uzel vázanky a rozepnul límec košile, jako by se připravoval k boxerskému zápasu, ve který by v případě nutnosti mohlo tohle dohadování vyústit.

Silou vůle se přinutil alespoň ke zdánlivému klidu a znovu se zeptal: „Jaké jméno používá?“

„Za předpokladu, že je to on,“ podotkl Mike.

„Předpokládáte, že je to on, jinak byste nenavrhli tohle tajné setkání. Povězte mi, co o něm víte, a začněte jeho jménem.“

„Žádné jméno.“

Mike Mallory byl bezkonkurenční hvězda, když přišlo na to vydolovat z počítače informaci, ale společenský člověk to nebyl. Všeobecně pohrdal svými bližními, většinou je považoval za naprosté hlupáky, přičemž Drex a Gif představovali jediné myslitelné výjimky.

V tom, co dělal, byl tak dobrý, že se Drex smiřoval s jeho neurvalým chováním a nedostatkem společenského taktu, tentokrát ale zamručel nadávku, jež zahrnula Mikea i Gifa, který se v tuto chvíli přidal na Mikeovu stranu.

„Jak je libo,“ řekl Mike, „klidně nám nadávej. Myslíme to v tvém nejlepším zájmu.“

„Budu za sebe myslet sám, děkuju.“

„Až si všechno vyposlechneš, můžeš se rozhodnout, že věci nevezmeš do vlastních rukou.“

„To se nestane.“

Mike pokrčil rameny. „Potom to bude tvůj pohřeb. Ale nebudu kopat tvůj hrob a určitě s tebou do něj nepolezu. Varuju tě na rovinu.“

„V pořádku. Zjistím si to jeho blbé jméno sám. Jenom mě naveď na správnou trasu.“

Mike přikývl. „To udělám. Ani já totiž nechci, aby pláchnul. Pokud je to on.“

Drex trochu ustoupil a zakroužil rameny, aby si je uvolnil. „Má ten záhadný člověk nějakou práci?“

„Nic se mi nepodařilo najít,“ řekl Mike, „ale žije si dobře.“

„To se vsadím, že jo,“ podotkl Drex pro sebe. „Jak dlouho pobýval v Mount Pleasant?“

„To ještě nemám. Ve svém současném bydlišti žije deset měsíců.“

„Co je to za bydliště?“

„Dům.“

„Pronajatý?“

„Koupený.“

„Je na něm hypotéka?“

„Pokud ano, nedokázal jsem ji najít.“

„Koupený tedy za hotové.“

Mike pokrčil svalnatými rameny v nevysloveném asi jo.

Gif uvažoval, že možná tu nemovitost zdědil, ale nikdo z nich si to ve skutečnosti nemyslel, tak se tím dál nezabývali.

„Jaký je ten barák?“

„Na základě popisu realitní kanceláře není nový, už ho někdo vlastnil,“ odpověděl Mike. „Ale je v dobré čtvrti. Nóbl.“

„Cena?“

„Půl druhého milionu a nějaké drobné. Na Google Earth vypadá prostorný a dobře udržovaný. Všechno je to tady.“ Mike zašmátral v kapse kalhot a vylovil flešku.

Drex si ji od něho vzal.

„Bez hesla ti nebude k ničemu a nedostaneš ho, dokud si s námi o tom nepromluvíš.“

Drex se ušklíbl. „Můžu si nechat heslo zjistit. Říct o tobě, že jsi počítačový maniak, mi připadá směšné, ale nejsi jediný, kdo se v počítačích vyzná, jak víš.“

Mike pozvedl ruce. „Posluž si. Najdi si někoho, kdo ti bude zjišťovat fakta. Ale jestli se na tebe přijde, jak vysvětlíš svůj zájem o zjevně spořádaného občana?“

„Podplacenému hackerovi bude fuk, o co se zajímám.“

„Podplacený hacker si bez mrknutí vezme tvoje prachy a pak –“

„Tě s nimi bodne do zad,“ přidal se k němu Gif.

„Tvůj hacker zavolá chlápkovi do Jižní Karolíny a vyklopí mu, že v dalekém Lexingtonu v Kentucky je někdo, kdo ho špehuje.“

Slovo si vzal Gif. „Za víc peněz, než mu zaplatíš ty, tě ten hacker prodá.“

„A pak to budeš ty, speciální agent Easton,“ navázal Mike a píchal přitom do vzduchu tlustým ukazováčkem, „koho budou špehovat a přistihnou ho, jak se dopouští bůhvíkolika přestupků a trestných činů, občanských i kriminálních, což zničí tuhle i jakoukoli další šanci, že bys mohl toho parchanta dostat, což je tvoje hlavní životní poslání.“ Sípavě se zhluboka nadechl. „Řekni nám, že jsme na omylu.“

Drex se posadil na konec postele, opřel si předloktí o stehna a svěsil hlavu. Po chvilce vzhlédl. „Tak dobře. Žádný hacker. Budu postupovat umírněně. Spokojení?“

Ti dva se po sobě podívali. Gif řekl: „Budeš trochu opatrný, trochu rozvážný.“

„Nebudeš se do ničeho vrhat zbrkle,“ odpověděl Mike.

„Víc k tomu nemáme co říct,“ dodal Gif.

Drex si položil ruku na srdce. „Budu opatrný, rozvážný a ani trochu zbrklý. Domluveno?“

K poslednímu slovu se nevyjádřili a nevypadali, že by byli o jeho upřímnosti úplně přesvědčení, ale Mike řekl: „Dobře. Další otázka?“

„Máte jeho fotku?“

„Jenom tu z řidičáku.“

„A?“

„Nevypadá tak, jako když se naposledy vynořil.“

„Na Key West,“ připomněl jim Gif, i když připomenutí nepotřebovali.

„Vůbec nebudeš vědět, jestli je to stejný chlap,“ řekl Mike. „Což znamená, že se v něm můžu pořádně mýlit.“

„Jestli jo,“ řekl Gif, „a ty se do toho tvrdohlavě vrhneš a naděláš v životě toho člověka paseku, pořádně si to zavaříš. Zvlášť jestli se to domákne Rudkowski.“

„Rudkowski se může jít vycpat.“

„Říká se, že už to zkoušel, ale nějak nemohl vymyslet, jak na to.“

Gifův vtípek kvitoval Mike pobaveným odfrknutím, což u něho bylo vzácné, a Drex se váhavě pousmál. Gif uměl odlehčit napjatou situaci. Byl průměrně vysoký i průměrně vážil, měl řídnoucí hnědé vlasy a žádný osobitý rys. Jeho obyčejnost byly jeho mimikry. Nepozorovaně, a aniž by si ho někdo všiml, mohl pozorovat ostatní, což z něho činilo cenného člena týmu. Také dokázal spolehlivě odhadnout, jak se kdo zachová, což právě předvedl.

Drex se do toho chtěl spontánně a tvrdohlavě vrhnout a všechno rozvířit.

Protože potřeboval chvilku, aby si uspořádal myšlenky, máchl rukou k minibaru. „Poslužte si.“ Zvedl se a začal přecházet v omezeném prostoru mezi postelí a oknem.

Mike s Gifem si vybrali a odtrhli víčka plechovek se sodovkou. Mike reptal, že by potřeboval páčidlo, aby se dostal ke směsi oříšků. Gif se nabídl, že to zkusí. Mike se mu vysmál a prohlásil, že je padavka.

Drex jejich dohadování vytěsnil a soustředil se na svoji kořist, na člověka, kterého poznal jako Westona Grahama, ačkoli to mohlo být jenom další z mnoha jeho falešných jmen. Neboť se po desetiletí vyhýbal policii, mohl se klidně objevit v restauraci Wendy’s na druhé straně dálnice a pochutnávat si tam na ledové tříšti z čokoládového a kondenzovaného mléka nebo pálit kadidlo v klášteře v Himálaji – ani jedno by Drexe nepřekvapilo.

Byl to chameleon, mimořádně dobrý v tom, jak měnit svůj zevnějšek a přizpůsobit se prostředí. Mezi místa, kde spokojeně bydlel a nevzbudil podezření, patřil penthouse v bohaté čtvrti Gold Coast v Chicagu, koňský ranč u Santa Barbary a jachta kotvící v Key West. Ostatní místa, kde se zdržoval – ta, o nichž Drex věděl –, nebyla tak honosná. Nemusela být. Všechna mu vynesla mimořádný zisk.

Když se jeho společníci znovu usadili, zeptal se Drex: „Co tě navedlo na toho chlápka v Jižní Karolíně?“

„Sleduju svoje zdroje nepřetržitě, ale co mě nakonec nasměrovalo?“ řekl Mike a odříhl si. „Online seznamka. Usoudil jsem, že někde po svých obětech pase. Tyhle služby pravidelně projíždím, jenom abych viděl, jestli mě něco netrkne. Předevčírem jsem narazil na jeden profil. Formulace textu mi hnula pamětí. Měl jsem pocit, že už jsem to někdy četl.

Chvíli mi trvalo, než jsem to našel, ale bylo to tam. Až na fyzický popis se to slovo od slova, čárku od čárky shodovalo s tímhle nejnovějším. Co má rád, co nesnáší, pětiletý výhled, životní filozofie a láska. Všechny tyhle kydy. Ale co mě nakoplo? Inzerát byl podaný půl roku předtím, než se začala pohřešovat Pixie.“

Patricia Montgomeryová, mezi přáteli známá jako Pixie, zmizela ze svého sídla v Tulse a už ji nikdo nikdy neviděl.

„Shoda okolností, Mikeu,“ řekl Drex. „Pixiini známí, které vyslýchali, přísahali, že by nikdy k seznámení s muži nepoužila seznamku.“

„Tohle odpřisáhli známí všech pohřešovaných žen. Rovněž přísahali, že jejich přítelkyně byla příliš chytrá, než aby se nechala sbalit nějakým podvodníkem. Ale Pixie zmizela pár dní poté, co prodala své akcie a vyprázdnila bankovní účty, kde měla peníze za ropu.“

Gif řekl: „Z jejího domova zmizel pouze počítač. Její svůdce za sebou nechal tisíce dolarů ve špercích a kožešinách, ale odnesl si zastaralý počítač.“

„Aby nezůstal důkaz o flirtování online,“ řekl Mike. Kožené křeslo pod ním zasténalo, když se natáhl a vzal si od Gifa téměř prázdnou plechovku s oříšky. „Mračíš se,“ řekl Drexovi.

„Chci se rozparádit, ale tohle je hrozná slabota.“

„Máš pravdu. Je to slabé jako slupka cibule. Tak jsem se vrátil k jeho oběti po Pixie. K té, o níž aspoň máme podezření, že se stala jeho obětí.“

„Marian Harrisové. Key West.“

„Osm měsíců před jejím zmizením byl podaný stejný inzerát. U jiné seznamky, ale u takové, která se rovněž stará o ,zralé‘ klienty s ,náročným vkusem‘.“

„Slovo od slova stejný?“

„Jako otisk prstu.“

„To je špatný vtip,“ podotkl Gif.

Muž, jehož hledali, za sebou nikdy nezanechal otisk prstu. Nebo pokud ano, nikdo ho nenašel. Další proklatý Ted Bundy.

Mike si nasypal poslední oříšky přímo do úst. „Pittsburgh mu nezabral tolik času,“ řekl a přitom přežvykoval. „Dožadoval se ,přátelství‘ s ,kultivovanou dámou‘ pouhé tři měsíce před zmizením Loretty Doanové před více než šesti lety.“

„Seznamky, které jsi prověřil, jsou po celých Státech?“

„Ano. Stěhování ho neodstrašuje. Myslím, že ten kretén má rád změnu prostředí.“

„Kdy naposledy uveřejnil svůj profil?“

„Před dvěma měsíci.“

Drex se ušklíbl. „Rozhlíží se po další ženě.“

„To jsem si vydedukoval. Tak jsem to zkusil. Odpověděl jsem a použil jsem všechna ta otřepaná slova, co jsem si myslel, že ze mě udělají prvotřídní terč. Vylíčil jsem se jako bezdětná vdova kolem padesátky, finančně zajištěná a nezávislá. Mám rád vybranou kuchyni, dobré víno a zahraniční filmy. Většině mužů jsem připadal atraktivní.“

„Mně ne,“ řekl Gif.

„Mně taky ne,“ přisadil si Drex.

Mike udělal sprostý posunek. „Ani jemu ne. Nespolkl to.“

Gif se zamyšleně škrábal na čele. „Možná jsi to přehnal. Vyznělo to příliš sebejistě, kultivovaně a chytře. Tenhle hledá ženy trochu naivní. Zranitelné. Odradil jsi ho.“

„Nebo si všiml těch otřepaných slov,“ řekl Drex, „vycítil podraz, domyslel se, že tahle vysněná ženská je ve skutečnosti federál na lovu.“

„Možná,“ připustil Mike. „Ale existuje další, mnohem pravděpodobnější možnost – a z toho mám strach –, že se ukvapil. Začal hledat příliš brzo. Neodpověděl, protože se ještě nezbavil svojí současné oběti.“

Byla to rozumná teorie a Drex ji vzal vážně, protože se mu sevřel žaludek. „Znamená to, že zatímco tu mluvíme, je ta žena ve smrtelném nebezpečí.“

„Hůř než to.“

„Co je horší než smrtelné nebezpečí?“

Mike zaváhal.

„Ven s tím,“ řekl Drex.

Mohutný muž si povzdechl. „Opakuju, Drexi, můžu se plést.“

„Ale nemyslíš si to.“

Pozvedl ruce jako lopaty.

„Proč si myslíš, že je to on?“ chtěl vědět Drex.

„Slib mi, že –“

„Žádné sliby. Proč si myslíš, že chlap je ten náš? Můj!“

„Drexi, nemůžeš po něm jít –“

Gif řekl: „Rudkowski bude –“

„Řekni mi to, krucinál!“ překřikl je Drex.

Po další odmlce Mike zamumlal: „Je ženatý.“

Tohle Drex nečekal. „Ženatý?“

„Ženatý. Berete si? Prsten a sliby. Prohlašuji vás za manžele.“

Gif to stvrdil vážným přikývnutím.

Drex se ohromeně podíval z jednoho na druhého, zavrtěl hlavou a hořce a zklamaně se zasmál. „Tím je všechno v háji a zkazili jste mi ráno. Jestli sebou hodíme, budou v restauraci ještě podávat snídani.“ Prohrábl si vlasy.

„Krucinál! Už jsem se pomalu dostával do ráže, že to vypadá, jako když náš pan osamělé srdce znovu udeřil a hledá spřízněnou duši. Ale není to náš člověk. Jelikož manželka do toho nezapadá.“

„Jednou už se to stalo,“ připomněl mu Gif.

„Jednou. Od té doby ne. Manželství a vše, co k tomu patří, už léta neodpovídá jeho profilu ani tomu, jak postupuje. V žádném ohledu, na žádný způsob.“

„Momentálně, Drexi, odpovídá,“ řekl Mike vážně.

„Jak to?“

„Manželka je prachatá.“

Drex se na ně, na každého zvlášť, zadíval. Ti dva nemohli být odlišnější, ale v obličejích měli stejný výraz – obavy a strach.

Otočil se od nich a náhodou zachytil svůj odraz v zrcadle toaletního stolku. Dokonce i u sebe rozpoznal změnu, rysy obličeje mu ztvrdly, měl ho napjatý a rozhodný. V očích mu tkvěla dravost, která v nich před pár minutami, než se dozvěděl, že život nějaké ženy visí na vlásku, nebyla. A na něm je, aby ji zachránil.

Promluvil tiše, ale odhodlaně. „Řekněte mi, jak se jmenuje.“

Kapitola druhá

„Potřebujete pomoct?“

Drex odložil prázdnou kartonovou krabici na obrubník, otočil se a poprvé stanul tváří v tvář své Nemesis.

Pokud tohle opravdu byl Weston Graham, měřil kolem sto sedmdesáti centimetrů a na dvaašedesátiletého muže vypadal mimořádně fit. Krátké rukávy trička s límečkem mu obepínaly pevné bicepsy a v pase byl štíhlý. Dělaly se mu kouty, ale šedivějící vlasy měl dost dlouhé, aby se daly stáhnout do krátkého ohonu. Úsměv měl zářivý, upřímný a přátelský a lemovaný prošedivělým knírkem a bradkou.

Drex si otřel zpocené čelo roztrženým rukávem vytahaného trička. „Děkuju, ale tahle je poslední.“

„Doufal jsem, že to řeknete. Nabídl jsem se, jenom abych byl milý.“

Oba se zasmáli.

„Vezmu si ovšem to pivo,“ řekl Drex. „Jestli ho nabízíte.“

Soused přešel neoplocené trávníky s chlazenou lahví v každé ruce. Jednu podal Drexovi. „Vítejte do sousedství.“

„Díky.“

Přiťukli si a oba se napili. „Jasper Ford.“ Napřáhl ruku a stiskli si pravice.

„Jasper,“ zopakoval Drex, jako by slyšel to jméno poprvé a ukládal si je do paměti, jako by je nemusel vypáčit z Gifa a Mikea, jako by minulý týden nestrávil shromažďováním všech dostupných informací o tom člověku.

„Jsem Drex Easton.“ Pozoroval mužovy oči, jak na jeho jméno zareagují, ale nic v nich neobjevil. Jasper ukázal na hromadu prázdných krabic, které Drex navršil u obrubníku. „Měl jste s tím co dělat dva dny.“

„Byla to dřina vytahat to po těch schodech. Daly mi zabrat.“

Ukázal bradou ke strmému vnějšímu schodišti, jež vedlo do bytu nad garáží. Ta byla dost velká, aby se do ní vešla šestimetrová loď. Stavba stála dobrých třicet metrů za hlavním domem. Drex usoudil, že ji tam postavili, aby využili toho, že ji stíní rozložitý dub.

Přivřenýma očima se zahleděl do větví a předstíral, že hodnotí byt z nové perspektivy. „Nastěhovat se tam nicméně za ta bolavá záda stálo. Je to jako bydlet v domě na stromě.“

„Nikdy jsem uvnitř nebyl,“ řekl Jasper. „Je to tam pěkné?“

„Docela jo.“

„Kolik je tam místností?“

„Jenom tři, ale víc nepotřebuju.“

„Takže jste sám?“

„Nemám ani zlatou rybičku.“ Zazubil se. „Ale přestože jsou domácí zvířata zakázaná, možná si opatřím kočku. V kuchyni jsem viděl trochu myšího trusu.“

„Je mi jasné, jak se myš může dostat dovnitř. Majitelé se stěhují v zimě do teplých krajin. Jsou tady jenom v zimních měsících.“

„To mi pan Arnott říkal. Přijíždějí den po Díkůvzdání a zůstávají do prvního června.“

„Upřímně řečeno, když jsem zjistil, že je byt pronajatý, znepokojilo mě to.“

„Jak jste se to doslechl?“

„Nijak. Ukázal jste se a začal nosit krabice po schodech.“

Drex se zasmál. „A pomyslel jste si: ,Co to ksakru znamená?‘“

Muž to přijal s úsměvem a trochu pokrčil rameny. „Pro naléhavý případ mám Arnottovo číslo, tak jsem mu zavolal.“

„Já byl naléhavý případ?“ Drex pohlédl na své rozedrané tričko, špinavé šortky s kapsami a značně obnošené tenisky. „Vidím, proč jste si to možná myslel. Stačilo vám na mě jednou kouknout a pomyslel jste si: ,To mám souseda.‘ “ Znovu se zazubil. „Dám se do pořádku, slibuju.“

Jasper Ford se dobromyslně zasmál. „Člověk nemůže být nikdy dost opatrný.“

„To je moje motto.“

„Dobré ploty dělají dobré sousedy.“

„Až na to, že tady žádný plot není.“ Drex se rozhlédl po celistvém trávníku mezi oběma nemovitostmi. Znovu se vrátil k temnému pohledu Jaspera Forda. „Omezím své neotesané chování na tuhle stranu hranice pozemku,“ řekl. „Vůbec nebudete vědět, že tady jsem.“

Jasper se usmál, ale než stačil něco podotknout, mobil mu oznámil, že mu přišla zpráva. „Omluvte mě.“ Vytáhl telefon z kapsy trička. Zatímco si ji četl, Drex si protáhl záda a přehnal to, až sebou trhl. Dal si další doušek piva.

„Manželka,“ řekl Jasper, když vypínal telefon. „Kvůli počasí její let odložili. Uvázla v O’Hare.“

„To je smůla.“

„Stává se to často,“ řekl poněkud roztržitě a ohlédl se přes rameno na dům, pak se znovu otočil k Drexovi. „Co takhle něco z moře a něco ze souše?“

„Co prosím?“

„Mám krabí závitky připravené na osmažení. Steaky se marinují. Nemá smysl, aby se polovina zkazila.“

„Nerad bych obtěžoval.“

„Kdyby to mělo být obtěžování, nepozval bych vás.“

„No…“ Drex se poškrábal na neoholené tváři a předstíral, že o tom uvažuje. „Ještě jsem si neudělal zásoby ani ve spíži, ani v ledničce. Vystačil jsem s fast foodem.“

Jasper se tlumeně zasmál. „To já jsem lepší. Uvidíme se při západu slunce. Dáme si na verandě drink.“ Natáhl ruku a vzal si od Drexe lahev. „Vyhodím to i za vás.“

Drex vylezl ze sprchy a sáhl po vyzvánějícím mobilu, který si předtím položil na okraj umyvadla. Podíval se, kdo volá, a hovor přijal. „Haló.“

„Jak se vede?“

„Momentálně dobře. Stojím mokrý a nahatý pod stropním větrákem.“

„Ušetři mě podrobností.“

„Větrák vrže, ale je mi nejchladněji od chvíle, co jsem tady. Proč jsi mi neřekl, že tenhle byt nemá klimatizaci?“

„Neptal ses.“

Jakmile se všichni tři dohodli, že Jasper Ford vyžaduje ještě prošetřit, odletěl Drex do Charlestonu. Neztrácel čas, odjel do Mount Pleasant a našel Fordův dům.

Google Earth ho neukázal v nejlepším světle. Byl to dvoupatrový cihlový bíle omítnutý dům v klasicky jižanském stylu. Hluboká přední veranda se táhla po celé šířce domu, stejné sloupy lemovaly hlavní dveře, leskle černé s mosazným klepadlem ve tvaru ananasu. Dům obklopoval rozsáhlý trávník stíněný desítky let starými stromy.

Bylo znát, že se tam bydlí. Na všech záhonech kvetly květiny. Na verandách se dařilo kapradinám. Z okraje střechy vlála americká vlajka. Doručovaly se tam noviny a pošta.

Naproti tomu vedlejší dům vypadal méně udržovaně a Drex ho po tři noci bedlivě pozoroval. Světla byla nastavená tak, že se ve stejnou dobu rozsvěcela i zhasínala. Žádné květiny, kapradiny ani pošta.

Vrátil se do Lexingtonu, stručně informoval Mikea a Gifa a dal Mikeovi pokyny, aby zjistil, komu patří nemovitost vedle Fordových, která vypadá jako rekreační nebo jen občas obývaná.

Mike odvedl náležitou práci. Zjistil jméno a kontakt ze záznamů o daních.

Pak se do toho vložil Drex. Zavolal panu Arnottovi, který většinu roku s manželkou bydlel v Pensylvánii, ale když šel do důchodu, koupil si dům v Jižní Karolíně, aby unikl chladu a sněhu.

Drex mu pověděl, v jaké je situaci, což si vymyslel a náležitě to vylepšil. Pak se dostal k jádru věci. Hledá dočasné bydlení v Charlestonu nebo poblíž. Během cesty, kdy hledal, co by tak mohlo být k dispozici, přejel řeku Cooper do Mount Pleasant, a jak se tam tak projížděl, aby jaksi viděl, jak to tam vypadá, zahlédl to bydlení nad garáží. Bylo to ideální. V ústraní. Tiché. „Srub v lesích“ uvnitř malebné a bezpečné čtvrti.

Byt by mu poskytl veškerý prostor, který požaduje. Bydlel by tam sám, bez domácích zvířat. Je nekuřák. A navíc by ještě dohlédl na hlavní dům.

„Upřímně řečeno, pane Arnotte, kdybych byl lupič, vybral bych si ke vloupání váš dům. Je zřejmé, že majitel tam nebydlí.“

Když se Arnott vykrucoval, byl Drex v pokušení vytáhnout odznak FBI. Neudělal to z obavy, že by Jasper Ford dostal hlášku, že se vedle něho stěhuje nějaký federál. Místo toho poskytl Arnottovi několik smyšlených doporučení, všechna napsal Gif, kterému Arnott skutečně zavolal, aby si u něho jeho vysoké hodnocení potvrdil. I Mikeovi zavolal, aby si ověřil jím podepsaný doporučující dopis. Společně pana Arnotta přesvědčili, že Drex Easton je rozumný člověk s dobrou povahou a všechno je tak, jak tvrdí.

Arnott souhlasil, že mu byt pronajme na požadované tři měsíce, přestože se tam Drex chystal zdržet pouze čtrnáct dní, což byl jeho nárok na dovolenou. Jenom Mike a Gif budou vědět, jak svoje volno využije. Pokud se mu nepodaří velký průlom, nikdo jiný se nic nedozví.

Kromě toho požádat Arnotta o tříměsíční pronájem dodalo jeho historce důvěryhodnost, jevil se jako nekonfliktní člověk, mnohem odpovědnější nájemník. Celý nájem zaplatil předem.

„Kromě klimatizace, jaké to tam je?“ chtěl vědět Mike. „Už ses nastěhoval?“

Otevřenými dveřmi koupelny mohl Drex přehlédnout prakticky celý byt a ve skutečnosti to tam bylo prázdné – tak jako většina krabic, které vyvlekl po schodech kvůli publiku odvedle. Byt byl zařízený, i když jen skromně. S sebou si vzal jen to nejnutnější, aby chodil oblečený a upravený. Přinesl si kávovar, ale v tom, že se živí jídlem z fast foodu, nelhal.

„Zabydlel jsem se,“ řekl Mikeovi. „Notebook mám na kuchyňském stole. Zbraň mezi matrací a pokrývkou na drátěnce.“

„Jinými slovy je to stejné jako v tvém bytě,“ podotkl Mike. „A jak dlouho bydlíš tady?“

„Je nějaký důvod, proč voláš? Jestli jo, tak ven s tím. Protože se nechci zpozdit na schůzku.“

„Za dva dny už jsi klofnul nějakou holku?“ zeptal se Mike. „Když jsi říkal, že jsi ,plně připraven‘, myslel jsi tím tohle? Budu se muset podívat do svých záznamů, ale myslím, že tohle by mohl být rekord.“

„Žádná dívka neexistuje a nech těch nesmyslů. Je u tebe Gif? Zapni reproduktor.“ Když Drex poznal, že se tak stalo, řekl: „Jasper Ford mě dnes pozval na večeři.“

Po pár vteřinách ohromeného ticha Mike i Gif překvapeně vykřikli.

„Mám tady zaostřený svůj výkonný dalekohled, všechno nastavené, abych ho sledoval, a on si dnes přijde s chlazeným pivem, potřásá mi rukou a vítá mě do sousedství. Jsem rád, že udělal první krok. Nemusím tak vymýšlet způsob, jak na něho natrefit a seznámit se s ním.“

Pověděl jim, o čem se vybavovali. „Bylo to nenucené, přátelské, ale rozhodně mě přišel odhadnout. Když uviděl, že se sem stěhuju, zavolal Arnottovi, aby si mě prověřil.“

„Myslíš, že je paranoidní?“ zeptal se Gif.

„Nebo jenom všímavý majitel nemovitosti, který se má na pozoru před cizími lidmi,“ poznamenal Mike. „V téhle čtvrti by byl takový každý.“

„Mohlo by to být tak i tak,“ řekl Drex. „Při večeři bych ho měl odhadnout líp.“

„Co jeho paní?“ zeptal se Mike.

Dělali si starosti, že Drex sice Jaspera zahlédl, jak odchází a přichází, ale po jeho manželce nebylo známky. „Říkal mi, že není ve městě, a já doufám, že je to pravda a je stále ještě naživu. Zatímco jsme klábosili, údajně od ní dostal zprávu.“ Pověděl jim o zpožděném letu.

„Proč Chicago?“

„Neříkal. Ale zmínil se, že se to stává často, čímž naznačil, že letadlem cestuje hodně.“

„To dává smysl,“ řekl Mike. „Měla cestovní kancelář.“

„Ano, měla,“ zopakoval Drex. Mike zjistil, že zdrojem obrovského jmění paní Fordové byl prodej cestovní kanceláře Shafer Travel, Inc. „Otázka zní, proč je pořád často na cestách.“

Když se Drex odpovědi nedočkal, dodal: „Budu se cítit líp, až si budu moct potvrdit, že je stále mezi námi. Možná dnes večer dostanu odpovědi na spoustu otázek. Když už je řeč…“ Letmo pohlédl oknem. Slunce zapadalo. „Už musím běžet, obléct se a doběhnout do obchodu.“

„Pro co?“

„Nebylo by dobře ukázat se na večeři s prázdnýma rukama.“

Ukončil hovor a pak se zamyslel, jak laskavé od Jaspera bylo, že mu přinesl pivo a nabídl se, že i jeho lahev vyhodí.

Ovšem nebylo by mnohem laskavější, kdyby nechal Drexe pivo dopít? Ale kdepak, Jasper Ford chtěl tu lahev zpátky.

„Bílé ke krabím závitkům. Červené ke steakům.“ Drex postupně zvedl lahve vína, když se blížil k verandě chráněné sítěmi proti hmyzu, kde Jasper seděl v houpacím křesle pod otáčejícím se stropním větrákem.

Zvedl se a otevřel síťové dveře. „To jste nemusel, ale děkuju.“ Vzal od Drexe lahve. „Co si nejdřív dát skleničku?“

„Co pijete vy?“ Drex ukázal na sklenici na proutěném stolku u křesla.

„Bourbon s ledem.“

„S vodou?“

„Ne.“

Drex se zazubil. „Výborně.“

„Posaďte se.“ Jasper dal bílé víno do minilednice pod vestavěným barem a nalil Drexovi drink. Když mu ho podával, prohodil: „Jste pěkně oblečený.“

Drex pozvedl sklenici v náznaku přípitku. „Snažím se.“ Oholil se, ale nechal si knírek. Oblékl si neformální kalhoty a přes ně košili. Mokasíny bez ponožek.

Jasper se znovu posadil do houpacího křesla a lokl si ze své sklenice. „Takže jste spisovatel.“

Drex předstíral, že mu zaskočil lok whiskey, a udiveně pohlédl na svého hostitele.

„V literární agentuře vás Arnottovi doporučili.“

„Ach tak. Na vteřinu jsem si myslel, že umíte číst myšlenky.“ Zatvářil se rozpačitě a dodal: „Pokouším se psát. Ještě si nemůžu říkat spisovatel. Nic mi zatím nevyšlo.“

„Tvrdili, že máte skutečné schopnosti.“

Mávl přezíravě rukou. „To o svých klientech říkají všichni agenti.“

„Musí být o tom přesvědčená, jinak by vás nezastupovala.“

„On.“

„Cože?“

„Můj agent je muž.“

„Aha. Zmýlil jsem se.“

To určitě, pomyslel si Drex. Prověřoval si to.

„Píšete na plný úvazek?“

„Donedávna jsem psal.“

„Jak se živíte?“

„Skromně.“ Jasper se zasmál, jak se od něho čekalo. Drex řekl: „Otec před pár lety zemřel a zanechal mi malé dědictví. Nic, s čím bych se vytahoval, ale mám díky tomu střechu nad hlavou, když pracuji na knize.“

„Píšete beletrii nebo literaturu faktu?“

„Beletrii. Román z občanské války.“

Jasper nadzvedl obočí, pobídl ho, ať pokračuje.

„Nechci vás nudit.“

„Nenudím se.“

„Tak tedy,“ začal Drex a zhluboka se nadechl, „hlavní hrdina se během války pustí na podobnou cestu jako Forrest Gump od Bull Runu po Appomattox. Během bitvy se potýká s loajalitou hned k té, hned k oné straně, svojí morálkou a smrtelným strachem. Asi takhle.“

„To zní zajímavě.“

Drex se usmál, jako by si uvědomoval, že je to otřepaná fráze, ale i tak si toho váží. „Mému agentovi se příběh líbí a říkal, že moje rešerše jsou skutečně hluboké. Ale připadalo mu, že vyprávění postrádá barvitost. Potřebuje to víc citu, říkal. Duši.“

„Takže jste přišel sem, abyste tu barvitost, cit a duši nasál.“

„Doufám, že to při práci na druhé verzi do toho dostanu. A potřeboval jsem,“ řekl zvolna a natáhl si nohy, „dostat se pryč, aby mě nerozptyloval každodenní provoz.“

„Jako manželka?“

„Už ne.“

„Rozvedený?“

„Bohudíky.“

„Mluvíte zahořkle. Co se stalo?“

„Obvinila mě, že ji podvádím.“

„Podváděl jste?“

Drex se na něho podíval s pozdviženým obočím, ale neodpověděl. Místo toho si dal doušek bourbonu. Byl jemný a drahý. „Rozvod mě stál hodně a dal mi tvrdou lekci.“

„Už nikdy nebudete podvádět.“

„Už nikdy se neožením.“

„Ach, nikdy neříkejte nikdy,“ řekl Jasper a zahrozil mu ukazováčkem. „Když jsem ztratil první ženu, truchlil jsem pro ni a dlouho zůstal sám. Ve skutečnosti třicet let.“

„To je tedy věrnost. Jak zemřela?“

Pohlédl Drexovi přímo do očí a řekl: „V bolestech.“ Ještě chvíli na něho upřeně hleděl, pak dopil bourbon na jeden lok, zvedl se a zamířil do kuchyně. „Jak máte rád steak?“

Rib eye steak ugrilovaný přesně na medium rare byl dokonale okořeněný. Jasper se omluvil, že podává jídlo podomácku a ne formálněji, ale stůl byl prostřený mnohem vybraněji, než byl Drex zvyklý, a také to řekl.

Při jídle Drex mámil ze svého hostitele další osobní informace, ale způsobem, který jak doufal, bude vypadat přirozeně. „Tenhle dům, to je paráda.“

„Děkuju.“

„Najali jste si bytového architekta?“

„Jenom jsme se poradili. Talia věděla, co chce.“

„Talia? Tak se jmenuje vaše žena? Hezké jméno.“ Rozhlédl se. „Má dobrý vkus.“

„Má skvělý vkus.“

„Nákladný vkus.“

Tomu se Jasper jenom pousmál a neodpověděl.

Drex si dal doušek cabernetu, který přinesl, otřel si ústa, pak uchopil příbor a znovu zakrojil do steaku. „Zřejmě se vám vede dobře,“ prohodil a přitlačil na nůž. „Jaké je vaše zaměstnání?“

„Zaměstnávám se tím, že si užívám plody své námahy.“

Drex přestal žvýkat a zadíval se na Jaspera, aby odhadl, zda vtipkuje nebo ne. Jasper se tvářil pořád stejně. Dokonce ani nemrkl. Drex polkl a hlasitě se zasmál. „To máte štěstí. Odešel jste na odpočinek brzy?“

„Před několika lety.“

„Od jakého podnikání? Muselo být solidní.“

„Vytvořil jsem jistý software a ukázalo se, že je výnosný.“

Nebo sis nashromáždil jmění tím, že jsi ženy obral o to jejich.

Tohle si Drex pomyslel, když se na něho Jasper mile usmál a řekl: „Jako dezert mám citronový sorbet.“

Sorbet Drex odmítl. A protože bylo zřejmé, že se Jasper nechce o svém někdejším poli působení podrobněji vybavovat, nechal to být. Rovněž odmítl kávu, protože nechtěl svoji návštěvu přetáhnout.

Nabídl se, že pomůže s úklidem, ale Jasper odmítl.

Na odchodu se Drex zmínil, že v bytě není klimatizace. Jasper trval na tom, že mu půjčí přenosný ventilátor. Přinesl ho z garáže a řekl Drexovi, aby si ho ponechal, jak dlouho bude potřebovat.

„Díky. Díky za všechno.“ Napřáhl pravičku.

Když si potřásali rukou, prohodil Jasper: „Talia poslala zprávu, že by měla být doma kolem půlnoci. Zítra odpoledne se chystáme na projížďku lodí. Nikam daleko. Jen tak se budeme projíždět. Co kdybyste se k nám připojil?“

Drex si moc přál poznat jeho ženu, odhadnout ji, ale nechtěl dát najevo velkou dychtivost. „Je od vás milé, že mi to nabízíte, ale už jsem se několik dní nepodíval na rukopis. Kvůli stěhování a dalším věcem. Zítra bych opravdu měl pracovat.“

„Nemůžete si dopřát neděli? Bůh by to určitě pochopil.“

Drex předstíral, že ho přesvědčil. Jasper mu sdělil název přístavu a číslo kotviště. „Setkáme se tam kolem poledního. Budeme tam s předstihem a všechno připravíme. Přijďte hladový. Uděláme si na palubě piknik.“

„To zní báječně.“ Drex mu znovu poděkoval za příjemný večer a odnesl ventilátor přes trávník a po schodech do bytu.

Se svlékáním začal tím, že sáhl pod košili a sundal si pouzdro se zbraní, kterou měl v pase na kostrči. Možná je cynik, ale něco z moře a něco ze souše mu připadalo při první návštěvě poněkud přehnané, i když jídlo nebylo původně přichystané pro něho.

O čtvrt hodiny později byl jen ve spodním prádle, ventilátor běžel naplno, všude bylo zhasnuto a on u okna dalekohledem pozoroval, jak Jasper uklízí. Když skončil, zamkl dveře a zhasl. Po chvíli se v patře rozsvítilo, za pár minut zhaslo i toto světlo.

Na manželku Talii nečekal.

Drex přemístil ventilátor tak, aby foukal na postel. Natáhl se na záda a položil si ruce na hruď. Ale přes veškerou únavu stále ještě bděl, když zaslechl vůz. Vrátil se k oknu, z něhož byl nejvýhodnější výhled na dům Fordových.

Na příjezdovou cestu zatáčel poslední model sedanu BMW. Drex pohlédl na náramkové hodinky. Paní Fordová přetáhla odhadovaný čas příjezdu o dvacet sedm minut. Vrata garáže musela otevřít dálkovým ovladačem. Zajela dovnitř a vrata se zavřela.

Nerozpoznal z ní víc než nejasnou postavu, ale podle toho, jak se porůznu rozsvěcela a zhasínala světla, sledoval, jak se pohybuje domem. Naposledy se rozsvítilo za žaluzií malého okna v patře. Předpokládal, že je tam koupelna. Drex zůstal u okna ještě několik minut, ale dům zůstal temný.

Vrátil se do postele, ale nespal. Znepokojovaly ho myšlenky na to, jak Talia Fordová leží vedle svého manžela. Když k němu ulehla, zašeptala dobrou noc, políbila ho na tvář, přitulila se k němu, natáhla k němu ruku a pobídla ho k milování? Z toho pomyšlení se Drexovi dělalo zle.

Alespoň je naživu. Ale jak dlouho ještě bude? Jestli totiž byl Jasper tím, za koho ho Drex považoval, pak byly dny jeho manželky sečteny. Pokud je Jasper Ford mužem, jehož Drex poznal pod jménem Weston Graham, pak tato žena bude příští z mnoha, s nimiž se Jasper spřátelil, ucházel se o ně a obral je o miliony předtím, než beze stopy zmizely. Drex byl přesvědčený, že ty ženy odstranil.

Jak zemřela?

V bolestech.

Když tu větu Jasper s nesmiřitelným upřeným pohledem vyslovil, Drexovi se na zátylku zježily vlasy a bylo mu, jako by mu Jasper hodil návnadu.

Drex na to neskočil, i když měl sto chutí to udělat.

Chtěl se vrhnout přes tu krátkou vzdálenost, která je dělila, a popadnout toho chlapa – dobrého kuchaře, dokonalého hostitele, přátelského souseda – za krk a požadovat odpověď, jestli je ten psychopatický lotr, který zabil jeho matku.

Kapitola třetí

Plavidlo kotvící v určeném kotvišti nebylo jen tak nějaký člun, ale opravdová jachta. Nebyla v přístavu největší, ale určitě se tam neztratila, neboť byla působivě elegantní a naleštěná. Drex měl pocit, že si měl vzít bílé kalhoty a modrý blejzr, možná s veselým kapesníčkem v náprsní kapse, a klobouk se zlatým splétaným lemováním a lesklou černou krempou.

Místo toho na sobě měl khaki šortky, lehkou košili a baseballovou čapku.

Jasper na něho zamával ze zádi paluby. Žena vedle něho zavolala: „Ahoj, Drexi. Jdete právě včas na šampaňské.“ Zvedla jedenapůllitrovou lahev za hrdlo.

Věnoval jí výběrový úsměv a vyrazil po lávce. „Spokojil bych se s pivem.“

„To taky máme.“

Byla o deset let mladší než manžel a velice hezká takovým tím příjemným a – jak že to Gif říkal – naivním způsobem. Měla v sobě špetku dívčí naivity, na kterou by se podvodník zaměřil. Vlasy měla světlé, krátké a rafinovaně rozcuchané. Na sobě měla bílé kalhoty do půli lýtek a jasně růžový top bez rukávů s kulatým výstřihem, který ukazoval hlubokou rýhu mezi ňadry. Nejlepší, jaká se dá za peníze pořídit, pomyslel si Drex.

Když se k nim připojil na palubě, stiskli si s Jasperem ruku. „Měl jste potíže nás najít?“

„Vůbec ne.“ Přejel pohledem jachtu, pak střídavě pohlédl na Jaspera a jeho ženu, a utkvěl na Jasperovi. „Máte z pekla štěstí. Tohle je velká kráska.“ Pak se naklonil a dodal: „Ani loď není k zahození.“

Všichni tři se zasmáli. Paní Fordová si přitiskla dlaň na oblinu ňader a diamanty na jejích prstech ve slunci duhově zazářily. „Ach, děkuji. Jasper mě varoval, že jste okouzlující člověk. Jsem tak ráda, že jste se k nám dnes připojil, i když je mi jasné, že vás zdržujeme od práce.“

„Děkuji za pozvání a nechtělo to zase moc přesvědčování, abyste mě sem dostali. Spisovatel hledá všechny možné výmluvy, aby nepsal.“

„Z vyhlídky, že mám psát knihu, bych byla celá špatná,“ řekla.

„To já jsem taky, Talie. Omlouvám se. Nevadí, když vám budu říkat Talie?“

Ona i Jasper se zatvářili překvapeně a pak se rozesmáli. „Mohl byste mi říkat Talia, pokud bych se tak jmenovala. Jsem Elaine. Elaine Connerová.“

Zaskočený Drex se už chystal vykoktat omluvu, když Jasper pohlédl za něho a usmál se. „Tady máme Talii.“

Žena, oblečená celá v bílém, vycházela po schodech z lodní kuchyňky s podnosem chuťovek na pravé dlani. Když zaslechla svoje jméno, zaklonila hlavu a průhledem pohlédla přímo na Drexe.

Žaludek mu poklesl jako kotva, protože v tom okamžiku si uvědomil: Tak a teď jsem v háji.

Když Talia vyšla na palubu, vysoký cizinec k ní přistoupil. „Pomůžu vám.“ Odebral jí podnos.

„Děkuji.“ Slunce měl v zádech. Zastínila si v tom jasu oči, aby na něho lépe viděla. Kšilt čapky mu stínil oči, ale jeho úsměv a neoholenou bradu viděla. Nepřipadal jí „neotesaný“, jak ho popsal Jasper. „Vy musíte být náš nový soused.“

„Vinen.“

Jasper ji vzal kolem ramen. „Talie, tohle je Drex Easton. Drexi, moje manželka.“

„Ráda vás poznávám, Drexi.“ Natáhla ruku. Podnos držel v levé ruce, takže pravičku měl volnou. Stiskli si ruku pevně, ale nebylo to žádné drcení kostí.

„I já vás rád poznávám, Talie.“

„Jasper mi vyprávěl, že jste spolu příjemně povečeřeli.“

„Škoda že jste o to přišla. Váš manžel je skvělý kuchař.“

„Což je dobře, protože já vařím hrozně.“

„Tohle nevypadá hrozně.“ Pokývl na nejrůznější jednohubky na podnosu.

„Je to z lahůdkářství,“ zašeptala.

„Ale remuláda na garnátový salát je domácí,“ řekl Jasper. „Ušlehal jsem ji dnes ráno.“

„Velmi ji doporučuji,“ řekla.

Elaine zatleskala, a upoutala tak jejich pozornost. „Pojďte. Trvám na tom, abychom si všichni dali alespoň jednu sklenku šampaňského.“ Naplnila čtyři úzké skleničky a postavila je na koktejlový stolek. „Tohle je vhodná chvíle. Získali jsme nového přítele. Vítejte, Drexi.“

„Děkuji. Jsem rád, že jsem tady.“

Přestože mezi ně nepatřil, vypadal nenuceně, když odnesl podnos ke stolu a položil ho doprostřed. Pak přidržel židli Elaine a sám se posadil.

„Zapomněla sis klobouk, Talie.“ Jasper k ní zezadu přistoupil a posadil jí na hlavu slaměný klobouk se širokou krempou.

„Děkuju. Dlouho by netrvalo a chyběl by mi.“

„Moudré děvče,“ řekla Elaine Drexovi. „Vyhýbá se přímému slunci. Pro mě už je pozdě.“

„Ty se krásně opálíš. Mně naskákají pihy.“

„Vypadá skoro jako upír,“ řekl Jasper.

Ponížená a v rozpacích z jeho necitlivé poznámky pohlédla na nového známého, který seděl přímo naproti ní. Nasadil si brýle proti slunci, ale poznala, že jí hledí do obličeje, jako by hledal ty zmíněné pihy.

Málem nastala trapná chvíle, ale zachránila to Elaine, která je pobídla, aby pozvedli sklenky. Připila všem na zdraví a pak se zaměřila na Drexe a začala ho zahrnovat otázkami.

Jasper tiše promluvil na manželku: „Určitě jsem tě uvedl tou poznámkou do rozpaků. Mrzí mě to.“

„Nic se nestalo.“

Pohladil ji po ruce, pak se otočil k druhé dvojici a připojil se k hovoru. Talia se spokojila s tím, že ho nechala plynout kolem sebe, aniž se po ní žádalo, aby ho nějak řídila nebo se ho ve velké míře účastnila. Únavné hodiny, které strávila v O’Hare, neklidný let do Charlestonu a jízda domů z letiště ji vyčerpaly. Když ulehla, Jasper se nevzbudil, a jí se ulevilo. Byl zvyklý vyžadovat podrobné vyprávění o jejích cestách.

Při snídani navrhla, že dnešní výlet vynechá. „Jděte s Elaine beze mě. Pobavte se. Já budu naprosto spokojená, když zůstanu tady a budu celý den lenošit.“

„Plánovali jsme to kolik dní. Elaine bude zklamaná, jestli nepřijdeš. Kromě toho jsem ještě někoho pozval.“

Tehdy jí řekl o muži, který se nastěhoval do bytu nad garáží.

„Dokonce se tam dá bydlet?“ zeptala se.

„On si to zřejmě myslí. Ale pochybuju, že má velké nároky.“

„Proč to říkáš?“

„Nechám na tobě, aby sis udělala vlastní názor. Je neotesaný, ale věřím, že ví, jakou vidličku na který chod použít, a ty dvě lahve vína, které přinesl, byly ucházející.“

„Když ti nepadl do oka, proč jsi ho pozval, aby s námi dnes jel?“

„Ze zvědavosti.“

Jasper v ní vzbudil dojem, že Drex Easton nemá úroveň, ale byl mnohem kultivovanější. Na druhou stranu měl Jasper velmi vysoká měřítka. Podle řeči Elainina těla, která se ke spisovateli nakláněla přes područku své židle, jí připadal neodolatelný.

Její dychtivý zájem jako by na něho nepůsobil, odpovídal na příval jejích otázek s humorem, ale trochu odpovědi propracovával, jak si Talia všimla. Sám sebe shazoval a byl bezprostřední.

Ale když letmo pohlédl přes stůl a usmál se na ni, Talii napadlo, jestli neuplatňuje reverzní psychologii. Možná jeho zdánlivý nezájem udělat dobrý první dojem byl záměrným pokusem dobrý dojem vzbudit.

Ještě před nedávnem by přijala jeho upřímné a přátelské chování jako přirozené, než aby v něm hledala pokrytectví. Jasper měl mnohem větší sklony nepřijmout lidi bez rozmýšlení. Předpokládala, že ji svým postojem ovlivnil.

Dopili zbytek šampaňského, potom Jasper odsunul židli a zvedl se. „Vyrazíme? Nebo bys chtěla nejdřív podávat oběd, Elaine?“

„Vyplujeme a na oběd někde zakotvíme.“

Jasper jí zasalutoval. „Až po vás, kapitáne.“ Sklonil se a nahlédl pod krempu Taliina klobouku. „Nebude ti vadit, když si zahraju na prvního důstojníka?“

„Vím, že se nemůžeš dočkat, až budeš držet kormidlo. Běž.“

Letmo ji políbil na tvář. Drexovi řekl: „Pivo a nealko pití je v lednici v kuchyňce. Poslužte si.“

„Díky. Teď mi nic nechybí.“

Jasper následoval Elaine do kormidelny a zavřel za nimi dveře. Okamžitě bylo znát, že tam Elaine stále něco nepovídá. Drex k tomu jako první poznamenal: „Setkala se Elaine někdy s někým cizím?“

Talia se zasmála. „Od té doby, co ji znám, tak ne.“

„Což je jak dlouho?“

„Pár let.“

„Jak jste se seznámily?“

„S manželem sem často z Delaware jezdili. Když zemřel, rozhodla se, že se sem přistěhuje. Poznaly jsme se, když vstoupila do místního country klubu.“

Rozhlédl se kolem sebe. „Předpokládal jsem, že jachta patří vám a Jasperovi.“

„Ne, patří Elaine.“

„Řídí ji sama?“

„Obvykle jenom ven z přístaviště.“

„To chce určitou manévrovací dovednost.“

„Podle ní byl zesnulý pan Conner nadšený námořník. Naučil ji loď řídit, aby ho v případě nutnosti mohla zastoupit. Ona to teď učí Jaspera. Jakmile se dostaneme za bóje, pustí ho ke kormidlu.“

„Jasper se toho zřejmě nemůže dočkat.“

„Jeho vášní jsou čluny, vodní sporty a tak všechno.“

„A co vy?“

„Ráda si vyjedu, ale po vodě netoužím.“

„Ne? A po čem toužíte?“

Možná nacházela v otázce narážku, která v ní nebyla. Jinak by to bylo na hraně. Jelikož stráví na lodi společně několik hodin, rozhodla se, že z toho nebude dělat vědu, ale obrátí to v žert.

„Po nutelle,“ řekla. „Jím ji lžící rovnou ze sklenice.“

Zasmál se.

Znovu se rozhostila bezstarostná nálada. Cítila se mnohem příjemněji, a tak si udělala na židli pohodlí. Mávla na jeho čapku. „Chodil jste na univerzitu v Knoxville?“

„Ne. Jeden můj kámoš je její absolvent a velký fanda. Loni v létě jsme byli společně kempovat a já se vrátil s jeho čapkou zahrabanou ve svých věcech. Ani jsem mu ji nevrátil. Je dost obnošená. Pochybuju, že ji postrádá.“

Usmála se a odvrátila pohled, protože ji rozptýlil jiný člun, který vplouval do přístaviště. Zamávala na lidi na palubě a oni jí to oplatili. Avšak jakmile je člun minul, opět měla pocit, že ji Drex Easton pozorně sleduje, a když se k němu otočila, přistihla ho při tom. „Copak?“

Ukázal na její prázdnou sklenici. „Nedala jste si znovu nalít šampaňské. Mám vám zajít pro něco jiného?“

„Neměl byste mě obsluhovat. Jste tady host.“

„Vy jste mě nepozvala. To Jasper. Dnes byste nejspíš byla radši, kdybyste se nikomu nemusela věnovat. Přijela jste včera v noci pozdě.“

Zvědavě naklonila hlavu.

„Slyšel jsem váš vůz, když jste zajížděla na příjezdovou cestu.“

„Omlouvám se, že jsem vás vyrušila.“

„Nevyrušila. Ještě jsem nespal. Nespal jsem přes noc, co jsem se nastěhoval.“

„Trochu to trvá, než si člověk zvykne na novém místě. Dejte tomu ještě pár nocí.“

„Nemyslím, že pár nocí navíc vylepší moji hrbolatou matraci. Větrák, který mi půjčil Jasper, mi pomohl ve vedru.“

„Půjčil vám větrák?“

„Jeho velkorysost nezná hranic.“

Usmála se. Pak ke své hanbě zívla. „Odpusťte. Má se to tak, že ani já jsem se pořádně nevyspala a po šampaňském jsem ospalá.“

„Tak to zmlknu a nechám vás podřimovat. Nebo byste radši, abych vám dopřál klid a… přesunul se jinam?“

Když se určitým způsobem usmál, objevil se mu na pravé tváři za pirátským strništěm přitažlivý dolíček. Usoudila, že dobře ví, jak je atraktivní, a pochybovala, že by šel pryč, kdyby ho vzala za slovo.

„Můžete zůstat,“ řekla.

„Tak dobře. Jsem také ospalý. A po dvou dnech stěhování je příjemné jen tak sedět a nedělat nic.“ Svezl se na židli trochu níž, stáhl si kšilt čapky k brýlím proti slunci a propletl prsty na břiše. Žádné prsteny. Velké hodinky bez ozdob s černým koženým páskem.

Ruce měl velké s dlouhými prsty a na jejich hřbetech vystupovala síť žil. Rukávy měl vyhrnuté doprostřed předloktí. Přestože se zdál uvolněný, vycítila v jeho údech napjatou sílu.

Odvrátila pohled a pozorovala osamělý oblak proplouvající mezi nimi a obzorem. Uplynula minuta. Nepohnul se. Ticho mezi nimi začínalo houstnout. Přemýšlela, co by tak řekla. „Drex je neobvyklé jméno.“

Trhl sebou a posadil se zpříma. „Prosím? Málem jsem usnul.“

„Vůbec ne.“

Jen co ta slova vypustila z úst, přála si, aby je mohla vzít zpátky. Na to už ovšem bylo pozdě. Tázavě nadzvedl jedno obočí.

S náznakem výzvy v hlase řekla: „Zíral jste na mě. Viděla jsem vaše oči za vašimi brýlemi proti slunci.“

Bouchl pěstí do područky židle. „Hrome! Dostala jste mě!“ Znovu na ni zazářil úsměvem. „Zíral jsem na vás.“

„Proč?“

„No, kdybych vám řekl naprostou pravdu a odpřisáhl ji na bibli, Jasper by mě pravděpodobně zašil do jutového pytle a hodil přes palubu.“

Nemohla jinak. Zasmála se. Bezostyšně flirtoval, a protože se s tím netajil, bylo to neškodné. „Jako hraběte Monte Christo.“

„Moje oblíbená kniha.“

„Vážně? Proč?“

Chvilku o tom přemýšlel. „Byl odhodlaný.“

„Dosáhnout pomsty.“

Přikývl. „Nepřipustil, aby ho cokoli zastavilo, dokonce ani vězení. Byl trpělivý. Připravil se. Skrytý za nejlepší převlek všech dob. Dostal toho, po kom šel.“ Odmlčel se a pak se rošťácky zazubil. „A ženu.“

„Manželku svého nepřítele.“

Posadil se zpříma a předklonil se s předloktími zkříženými na desce stolu. „Řekl jsem Jasperovi, že má z pekla štěstí, když jsem mylně považoval Elaine za jeho ženu.“

„Už si nemyslíte, že má štěstí?“

Neodpověděl hned, ale až po chvíli. „Myslím, že vyhrál v loterii. Dvakrát. Přinejmenším.“

Dolíček ve tvářil zmizel a s ním i uličnický úsměv. Najednou se flirtování nezdálo zas až tak neškodné.

Kapitola čtvrtá

Tu chvíli si Elaine vybrala k tomu, že otevřela dveře kormidelny a vystrčila hlavu. „Držte si klobouky a dávejte pozor, aby ty skleničky nesjely ze stolu. Jasper se chystá přidat plyn.“ Zmizela uvnitř. Jachta nabrala rychlost a vyplula na otevřené moře.

Elaine prolomila zneklidňující chvíli. Ale Talia si pomyslela, že se jí asi jenom zdálo, že v Drexově hlasu zazněla nesmiřitelnost, protože se už zase škádlivě zubil.

„Proč jsem na vás upřeně hleděl? Přemýšlel jsem. Umím zacházet se slovy, ale ať se propadnu, jestli mě napadne přídavné jméno, které by přesně vystihlo barvu vašich vlasů. Když jsem vás uviděl vycházet po schodech, napadla mě červenohnědá.“

„To odpovídá.“

„Ale nevystihuje to jemné rozdíly.“

„Bez jemných rozdílů se neobejdete?“

„Ne. Protože když na vás zasvítilo slunce, viděl jsem ve vašich vlasech zlaté a měděné prameny. Tak jaké slovo bych měl použít, abych je popsal?“

„K čemu to slovo potřebujete? Proč byste měl popisovat mě? Pokud nemáte v plánu použít mě jako postavu ve své knize.“

„Proboha, to ne! Mám o vás příliš vysoké mínění, než abych vám tohle provedl.“

Zasmála se a pak se rozhostilo poklidné ticho, při kterém pozorovali zčeřenou vodu. Znovu započal hovor dotazem, co ji vedlo do Chicaga.

„Jela jsem tam posoudit jeden hotel.“ Všimla si, že se tváří nechápavě, a usmála se. „Je to prototyp. Nové pojetí. Velmi minimalistické. Vyzkoušela jsem, nakolik je vhodný.“

„Pro co?“

„To je dlouhá historie.“

Rozpřáhl ruce. „Nemám kam jít.“

„Dobře, ale nezapomeňte, že jste to chtěl.“

„Povídejte, jak vám to vyhovuje.“

„Zkoušela jsem ten hotel pro svoji klientelu.“

„Klientelu?“

„Moji rodiče měli cestovní kancelář. Začala jsem tam pracovat, když jsem byla na střední. Když jsem vystudovala vysokou, začala jsem ji vést a rodiče odešli zčásti na odpočinek. Potom tatínek zemřel a za rok a půl po něm maminka. Byla jsem jedináček a jejich dědička. Shafer Travel, Inc., přešla na mě.“

„To mi připadá jako zkrácená verze. Pokračujte.“

„Takže jsem rozšířila podnikání. Otevřela jsem kancelář v Savannah a pak další v Birminghamu. Vedly si dobře. Zaplatila jsem půjčku, z níž jsem ty kanceláře založila a rozjela, a vzala jsem si další na kanceláře v Dallasu a Charlotte.“

„No teda,“ řekl. „Tohle udělat v době, kdy si většina lidí začala obstarávat všechno související s cestováním přes internet.“

„Většina lidí ano. Ale když dokonce i nejlepší cestovní kanceláře začaly omezovat počet zaměstnanců a nabízené služby, vytvořil se trh pro prvotřídní služby s důrazem na každou maličkost. Moje kanceláře na to zareagovaly a začaly se věnovat klientům, kteří si nepotřebovali nebo nepřáli kupovat přes internet nejlevnější letenky nebo se handrkovat kvůli ceně za pokoj.“

„Přestala jste organizovat zájezdy za podzimně zbarveným listím?“

„A začala objednávat soukromé tryskáče na cesty za sedmi divy světa. O našich specializovaných službách se lidé dozvěděli.“

„Když si spolu milionáři povídali.“

Usmála se. „Dlouho netrvalo a cestovní kancelář Shafer Travel upoutala pozornost společnosti, která má desítky kanceláří po celých Státech. Z konkurence, kterou jsem pro ně představovala, neměli radost.“ Pokrčila rameny. „Udělali mi nabídku, kterou jsem nemohla odmítnout.“

„Prodala jste.“

„Komplet všechno.“

„Gratuluju.“

„Díky.“

„Když tedy už nemáte firmu, proč jste zkoušela hotel v Chicagu?“

„Určitě to chcete všechno slyšet?“

„Nevím. Jak moc si budu připadat neschopný a k ničemu, až mi to povíte?“ Znovu se mu objevil důlek na tváři.

Udělala z prstů stříšku, poklepávala si jimi o rty a přitom si ho zamyšleně prohlížela. „Tak docela vám nevěřím.“

„Jakže?“

„Shazujete se. Myslím, že to používáte, abyste lidi odzbrojil a utvořili si o vás horší mínění, než by měli.“

Položil si ruku na srdce. „To se mi ulevilo. Už jsem si myslel, že moje nedostatky jsou skutečné. Jsem rád, že jsem se dozvěděl, že je předstírám.“

Nezasmála se, jak zřejmě očekával. Spíš jí dál leželo v hlavě, proč bagatelizuje bystrost, kterou odhalila v jeho očích za tmavými brýlemi. Připomněla si, že jeho duševní pochody pro ni nejsou nijak důležité, a pokračovala ve vyprávění, ale jenom proto, že ji k tomu pohybem ruky pobídl.

„Zjistila jsem, že nejsem připravená odejít na odpočinek ve dvaatřiceti. Do měsíce jsem se nudila. Takže když mi bývalí klienti začínali volat a stěžovali si na nedostatek péče a osobní pozornosti, souhlasila jsem, že si vezmu na starost přípravu jejich cest – všechno od chvíle, kdy vyjdou z hlavních dveří, až po jejich návrat. Na minutu podrobně.“

„Děláte to pro zábavu? Z přátelství?“

„Ne, za procenta z toho, kolik na cestu vynaloží.“

„Ach!“ Zářivě se usmál. „Pochybuju, že bych si vás mohl dovolit.“

„To málokdo,“ připustila. „Což omezuje počet klientů, o které se starám. Stále pracuji v oboru, ale jenom do té míry, do jaké chci.“

„Pořád jste pro velké ryby konkurence?“

„Spíš… je štvu. Zvláště tu společnost, která moji firmu koupila.“

Vybuchl smíchy. „To se vsadím. Vzala jste pod křídlo ty, kteří hodně utrácejí.“ Uvolněně se na židli opřel. „Už jen za důvtip bych vám dal pět hvězdiček.“

Jeho lichotka jí udělala dobře způsobem, jakým nejspíš neměla. Cítila se příjemně a v tom pocitu se chtěla slunit.

„Jak se vám líbil ten minimalistický prototyp?“ zeptal se.

Byla ráda, že se vrátili k předchozímu. „Bylo tam příliš mnoho zásuvek na zapojení různých přístrojů.“

„Jenom to?“

„Pokoj byl sterilní. Neměl žádnou osobitost, žádný ráz. Žádnou –“

„Atmosféru?“

„To je to správné slovo.“

„Páni! Možná mám přece jenom jako spisovatel nějakou naději.“

Povytáhla obočí. „Všechno bylo technologicky tak špičkové, že mi trvalo čtvrt hodiny přijít na to, jak rozsvítit a nechat rozsvíceno. Nemám nijak zvlášť v lásce baroko nebo květinový potisk, ale opravdu mám ráda, když se křeslo přizpůsobuje lidskému tělu a můžu se do něho skutečně posadit.“

„To místo nebudete doporučovat.“

„Ne. Moji klienti oceňují, když mají cestu zorganizovanou, k dispozici spoustu zásuvek pro své přístroje, ale rovněž trvají na osobním pohodlí.“

„Jsem osoba, která má ráda své pohodlí.“

„Proč jste se potom nastěhoval do toho malého prostoru s hrbolatou matrací a bez klimatizace?“

„Ještě jsem dost netrpěl. Aby se člověk stal dobrým spisovatelem, musí trpět.“

„Sebemrskačství.“

„Ještě jsem to nezkusil, ale už se tomu blížím.“

Usmáli se na sebe a pak se zeptal: „Když jedete na tyhle průzkumné cesty, přidá se k vám někdy Jasper?“

„Nijak často. Jenom když se jedu podívat na něco exotičtějšího než na nějaký hotel pro cestující podnikatele.“

„Jezdíte někdy do zámoří?“

„Dvakrát třikrát do roka. Jasper nikdy.“

„Proč ne? Myslel bych, že právě na takové cesty by chtěl vyrazit.“

„Nemá rád dlouhé lety.“

„Aha.“

Vycítila, že za tím přezíravým slovem je něco víc. „Cože?“

„Nic.“

„Cože?“

„No, myslím si, že Jasper musí být ten nejbezstarostnější muž pod sluncem, když vás nechá cestovat po světě samotnou a nevadí mu to.“

„Nežádám ho o svolení, takže to není tak, že mě nechá cestovat,“ řekla chladně. „A neřekla jsem, že s tím souhlasí.“

„Takže nesouhlasí?“

„Souhlasí, ale sleduje trasu mé cesty.“

„Takže ví, kde v kteroukoli dobu jste.“

„Ano.“ Před několika minutami přemýšlela o tom, jak je ráda, že se včera pozdě v noci vyhnula Jasperovu výslechu. Nyní jeho manželskou starostlivost obhajovala. „Dává to smysl. Je to bezpečnostní opatření.“

„Já bych vám chtěl dát čip do ucha.“

Drexův úsměv opět zlehčil ráz rozhovoru a uvolnil napětí v její hrudi, které tam začínalo narůstat. Bylo jí proti mysli muset ospravedlňovat Jasperův dohled nad jejím časovým plánem.

Drex pohlédl ke kormidelně. „Jak dlouho jste spolu?“

„Spolu rok a půl. Manželé jedenáct měsíců.“

„To bylo krátké namlouvání.“

„Relativně.“

„Musel vás přímo očarovat, hned jak jste se poznali. Jak jste se seznámili?“

„Tomu byste neuvěřil.“

Otočil se k ní. „Ale ne. Nepovídejte, že jste se našli na internetu.“

„Svým způsobem ano, ale ne na seznamce. Několik týdnů jsme si přes internet psali, než jsme se setkali osobně.“

Za slunečními brýlemi se mu objevilo povytažené obočí. „Povídejte.“

Zasmála se. „Není to vůbec frivolní. Rezervoval si zájezd – domácí – přes moji kancelář v Savannah. Když se vrátil, měl stížnost ohledně jednoho hotelu, kde jsme mu zajistili ubytování, a chtěl to probrat se šéfem.“

„To jste byla vy.“

„Dostal moji e-mailovou adresu. Podívala jsem se na jeho stížnost a zjistila jsem, že je oprávněná. Za tu noc jsme mu vrátili poplatek v plné výši. Skvělá služba na něho udělala dojem.“

„A týdny jste po mailu pokračovali v květnatých komplimentech.“

„Tehdy mi skutečně daroval květiny.“

„No dobrýýý! Co stálo na kartičce?“

„Žádná tam nebyla. Přijel ze Savannah do Charlestonu a předal mi kytici osobně.“

Tiše hvízdl. „Ještě lepší.“

„Byla to změna oproti tomu požádat o schůzku písemně.“

„Ten zdvořilý krok zabral a byla ruka v rukávu. Šťastní až navěky.“

Zadívala se na svůj snubní prsten a otočila jím na prstě. „Tak nějak.“ Po její tiché poznámce se ozvalo cinknutí. Zvedla hlavu a podívala se přes stůl. „To je váš telefon?“

„Jo.“ Zatvářil se naštvaně kvůli tomu vyrušení, natáhl nohu a vylovil z přední kapsy šortek mobil. Podíval se na displej. „Nastavil jsem si upozornění. Mám volat svému agentovi. Ale je tady signál?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Lest.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.