Přeložila Renáta Tetřevová

Across the Winding River

Copyright © 2020 by Aimie K. Runyan

All rights reserved.

This edition is made possible under a license arrangement originating with Amazon Publishing, www.apub.com, in collaboration with Kristin Olson Literary Agency s.r.o.

Translation © Renáta Tetřevová, 2022

ISBN 978-80-249-4649-8

Přítelkyni Carol za to, že se se mnou podělila o Maxe.

Doufám, že moje ztvárnění Maxe ctí památku skutečného hrdiny.

KAPITOLA PRVNÍ

Červené dveře / Modré dveře

BETH

24. dubna 2007

Encinitas, Kalifornie

Otec mě vychovával pod baldachýnem plumérií, purpurových s oranžovými středy a vůní zázvoru, delikátně žlutých s bílými konečky a vůní citronu a sytě červených s nezaměnitelným odérem grepových bonbonů. A právě ty jsem jako dítě měla nejraději. Otec se do těchto bohatě kvetoucích vysokých keřů zamiloval v padesátých letech, když pobýval na Havaji, a později trávil většinu volného času na našem téměř jednoakrovém pozemku v Encinitas, kde pěstoval víc než tucet odrůd.

Vytvořil tím doslova tropický ráj, tak hustý, že nás nikdy nespaloval nemilosrdný letní žár. Noví majitelé naši tropickou květinovou džungli obdivovali a já si byla jistá, že o ni budou dobře pečovat. Nikdo ji ale nebude milovat tolik jako tatínek. Když jsem ho konečně přesvědčila, že jeho stenóza je tak zlá, že se o něj maminka nedokáže postarat doma, vymínil si, že si s sebou bude moct vzít singapurskou plumérii. Ta jeho nový pokoj provoněla jasmínem a vyvolávala vzpomínky na šťastnější časy s mojí matkou.

Našla jsem mu malý soukromý pečovatelský dům. Nesnesla jsem pomyšlení, že bych ho odložila do nějakého sterilního ústavu plného seniorů dožadujících se péče přepracovaného personálu. V tomto domě žilo jen pět klientů a lepší ošetřovatele jsem si nemohla přát. Popravdě, pečovatelský dům s příjemnými červenými dveřmi připomínal spíš venkovské stavení a otcův úděl činil alespoň trochu snesitelnější.

Před devíti měsíci zanechal za sebou bílý ranč s modrými dveřmi, a ačkoli se k němu maminka měla přistěhovat, jakmile prodá dům a zařídí vše potřebné, rakovina ji zasáhla tak tvrdě a rychle, že k tomu nedostala už příležitost. V jednu chvíli se otáčela v kuchyni a vzápětí sama potřebovala nepřetržitou lékařskou péči. Během tří měsíců byla pryč a mojí jedinou útěchou bylo, že tatínek nic z toho neviděl.

Bez zaklepání jsem prošla těmi červenými dveřmi, aztéckou zlatou plumérii zapřenou o bok.

„Zdravím, děvče,“ přivítala mě vrchní sestra Kimberly, zatímco ovazovala kotník panu Griffithovi. Usmála jsem se na ni. „Pan Blumenthal je ve svém pokoji. Čekal vás už před hodinou.“

Když jsem dramaticky obrátila oči v sloup, zasmála se. Tatínek si spočítal, že mi cesta z univerzity v San Diegu do pečovatelského domu v Encinitas má trvat přesně pětatřicet minut. A měl pravdu… tedy pokud byste jeli v noci. Ale v pět odpoledne? Samozřejmě že jsem se dostala do té nejpomaleji se posouvající kolony na světě. Tisícovky aut se vlekly za sebou jako hlemýždi, do ovzduší chrlily škodlivé výfukové plyny a řidiči troubili jako šílení. Kdybych zůstala hodinku dvě v práci, využila bych čas efektivněji, ale pokud bych dorazila později, táta by byl na návštěvu už příliš unavený.

„No, konečně, holčičko!“ prohlásil tatínek s úsměvem, sotva jsem otevřela dveře do středně velkého pokoje, jenž se teď pro něj stal jeho jediným světem. „Už jsem si začínal myslet, že ses ztratila.“

„Nebylo by divu, doprava je naprosto šílená,“ poznamenala jsem a políbila ho na tvář.

„A copak to neseš?“ Zjevně spokojený šťouchl prstem do zelených stonků.

„To ti posílá Gwen,“ odpověděla jsem a postavila rozkvetlý květináč na parapet mezi ostatní malou sbírku plumérií a orchidejí. „Díky tvé radě se jejím stromům daří výtečně. Měsíce se bála, že je bude muset pokácet, ale nakonec to zvládla. Napadlo ji, že by se ti tenhle kousek mohl líbit.“

„Je to krasavec,“ kývl tatínek a s pomocí hole se sklonil, aby důkladně přivoněl. „A má i moc pěknou vůni.“

„Moje chryzantémy voní jak bedýnka čerstvě natrhaných broskví,“ přisadila jsem si.

„Vyřiď holčičce Gweničce, že se jí o tu nádheru postarám,“ usmál se táta. Gwen byla moje kamarádka a kolegyně na katedře politologie univerzity v San Diegu, která si více než před deseti lety otce v podstatě adoptovala, a on byl jediný, který mohl profesorce feministické politické teorie říkat „holčičko Gweničko“ a přežít.

„To ráda uslyší,“ kývla jsem. Tatínek málokdy někomu věnoval řízky svých plumérií. Výjimku tvořili jen nejbližší přátelé a rodinní příslušníci, kteří projevili dostatečné nadšení pro zahrádkaření. Ti, co jeho milovaným květinám říkali prostě a jednoduše jasmín, nikdy nic nedostali. Cokoli, oč dlouhá léta pečujete, se nedává snadno. Napřed musíte vědět, že obdarováváte tu správnou osobu. Na takovém přístupu není nic nafoukaného. Je to spíš projev zodpovědnosti.

„Jak se cítíš, tati?“ zeptala jsem se, zatímco on hledal pro novou květinu místo na parapetu.

„Klidně můžu vyrazit na přehlídku,“ mrkl na mě. „Tedy, pokud se bude mašírovat šnečím tempem a každou chvíli vyhlásí přestávku.“

„Moc vtipné.“ Otevřela jsem ledničku, kde mi tatínek vždy chladil moji oblíbenou minerálku. On si mezitím sedl za stolek vedle kuchyňské linky. Byla to tedy jen souprava několika skříněk, které najdete v každém běžném hotelu, ale jemu umožňovala jistou dávku nezávislosti. Když chtěl, mohl si uvařit vajíčka nebo kávu. Teď se mu ale ve dřezu vršila hromada nádobí, a tak jsem otočila kohoutkem, abych ho umyla.

„Nech to být, Bethie. Však já se o to postarám, až odejdeš. Přišla jsi přece na návštěvu.“

„U toho můžu klidně i umývat,“ zavrtěla jsem hlavou. „Nezdá se, že bys chodil do jídelny. Je všechno v pořádku?“

„Nemám teď náladu s někým mluvit. Jen s tebou.“

„Víš, že nemůžeš žít z instantních polévek a popkornu z mikrovlnky. Není to zdravé. To bys měl jako doktor vědět.“

„Neodvažuj se mě peskovat, Bethany Miriam Cohenová. Na to nemáš nárok. Byl jsem zubař, a proto tě můžu ujistit, že to, co jím, mému chrupu neublíží.“

„Moc vtipné, tati. Hlavně si potom nestěžuj, až ti kvůli podvýživě všechny zuby vypadají.“

„Víš jistě, že tu nemáš poschovávané vlastní děti? Tohle není kázání amatéra.“

„Rána pod pás,“ hlesla jsem a na okamžik odvrátila oči.

„Promiň, holčičko,“ zavrtěl hlavou. „Já jsem to tak nemyslel.“

„Nech to být. Nic se nestalo.“

„Tak dobrá, nechám to na tobě. Osuš si ruce a odvez mě do té nejlepší restaurace, jakou si můj důchod může dovolit.“

„Co třeba jídelna pár metrů ode dveří?“

„Výborná volba.“ Jednou rukou sáhl po chodítku a druhou mi přehnaně galantním gestem nabídl. Políbila jsem ho na tvář a přijala nabídnuté rámě. Za ta léta, kdy se skláněl nad zubařským křeslem, se mu páteř nahrbila natolik, že teď se musel podpírat oběma rukama, ačkoli by nejradši kráčel sám a vzpřímeně.

Když se šoural k nablýskanému dubovému stolu, jehož poškrábaný povrch skrývala vrstva vosku na nábytek, kterým ho Kimberly neomylně dvakrát týdně natírala, držela jsem se těsně po jeho boku. Chodítku jsem nevěřila. Občas se stávalo, že vůně přípravku malinko kazila chuť jídla, avšak Kimberly trvala na zachování formálního vzhledu jídelny, na který bývali klienti zvyklí z předešlých let. Přestože si otec nevzal večerní sako a nažehlené kalhoty, nikdy neopouštěl pokoj, aniž by se na sebe nepodíval do zrcadla, jestli není rozcuchaný a vypadá dostatečně upraveně. Na stole vždy ležely látkové ubrousky a zářivě barevné keramické tácky, díky kterým měla místnost úroveň. Jídlu byla prokazována náležitá úcta i bez vzácného porcelánu a křišťálu.

Když jsem tatínkovi hledala ubytování, byla to právě zdejší kultura stolování, která mě zaujala. Dokonce i v dětství, když mě táta brával do Disneylandu, jsme třikrát denně stolovali v nějaké restauraci. Žádné párky v rohlíku nebo nadýchané preclíky u stánků. „Studených jídel z miniaturních konzerv jsem se najedl ažaž, dítě.“ Tatínek o časech v armádě mluvil jen málokdy, a když, obvykle si stěžoval na stravování.

„Ty lasagne vypadají dobře, tati,“ poznamenala jsem, když před něj Kimberly položila talíř. Mozzarella se dokonale roztekla a vytvořila jen malinko nahnědlou kůrčičku. Česnekový chléb byl měkký, ale dostatečně propečený. Tatínek se zadíval na večeři s obezřetným optimismem, zatímco ostatní klienti postupně zaujali svá místa u stolu. Nechyběl pan Griffith, ten s ovázanou nohou, jenž byl o pár let mladší než táta. Jako obvykle se snažil všem okolo vykládat cosi o golfu. A pak tu byli pan a paní Meyorovi, roztomilí manželé, kteří se i po více než padesáti letech manželství měli vroucně rádi. Neustále je někdo navštěvoval – přátelé, děti, vnuci, dokonce pravnuci. Dnes výjimečně večeřeli sami.

Já byla tatínkovo jediné dítě, překvapivě narozené po téměř dvacetiletém svazku s mojí matkou. Sama jsem byla bezdětná, toho času bez partnera, a tak jsem byla jediná, kdo ho pravidelně navštěvoval. Pokud jsem nemohla přijet, tatínka se snažili rozptýlit rodinní příslušníci jiných klientů. Věděla jsem, že tohle není skutečný domov, ale nic lepšího jsem mu poskytnout nemohla. Ve srovnání s tím, co pro mě během života udělal on, byla tohle z mé strany jen chabá odplata, ale – když už nic jiného – obklopovala ho láska a ne chladné kovové pípající přístroje, které týraly maminku v poslední fázi života. Někdy se člověk musí spokojit s málem.

KAPITOLA DRUHÁ

Dopisy z popela

MAX

25. červen 1942

Los Angeles, Kalifornie

Nade mnou zaburácel motor letadla a mně se rozbušilo srdce. Vzhlédl jsem, jestli zjistím značení, ale nebyl jsem tak velký znalec, abych to na takovou dálku rozšifroval. Pan Ivey stiskl rty do úzké linky a vrátil mi drobné za zakoupené noviny. Vůbec si mě nevšímal a stočil oči k obloze. Hlavou mu běžela stejná myšlenka jako mně: Naši, nebo nepřátelé? Totéž při přeletu jakéhokoli letadla napadalo každého ze Západního pobřeží. Od prosince jsme byli jako na trní. Útok na Pearl Harbor byl děsivý a nikdo nedoufal, že tím by se Japonci spokojili. Mezi nimi a Los Angeles, Sacramentem nebo Seattlem nic nestálo, jen obrovská masa oceánu.

Trafikant nakonec usoudil, že záměry letadla jsou pravděpodobně zcela nevinné, a tak znovu sklonil oči. „Paul se rozhodl zapojit. Brzy nastoupí k armádě.“

Paul Ivey, můj spolužák na střední, býval vždy fajn kluk. Když jsem nastoupil na lékařskou fakultu, přestali jsme se stýkat, ale slyšel jsem, že se z něj stal vyhlášený umělecký truhlář. „V tom případě doufejme, že to skončí dřív, než ho pošlou do akce.“

Pan Ivey malinko ztuhnul. „To by byla ostuda. Těší se, že splní svoji povinnost. Přihlásil se dobrovolně. Nečekal na povolávací rozkaz jako jiní.“

Obvinění mě zasáhlo jako rána na solar. Jsi mladý, silný, schopný… tak kde máš uniformu? Nemohl jsem mu to mít za zlé. Rodiče, jejichž děti bojovaly za mořem, se zlobili na každého, kdo vstoupit do armády mohl a neudělal to. Každý nový voják mohl uspíšit konec války a dostat jejich chlapce v pořádku domů.

„Vyřiďte Paulovi, že mu přeji hodně štěstí, pane Ivey, a ať pár nácků nechá i nám ostatním.“

Pan Ivey spokojeně kývl. Neslíbil jsem, že narukuji, ale naznačil jsem to. Netušil, čím vším si museli moji rodiče projít, aby si tady vybudovali nový život, a proč si nepřejí, abych riskoval život kdesi za mořem. Pocházeli z Litvy, kde zažili hrůzy Velké války, a teď se zdálo, že jejich milovanou domovinu znovu zasáhne tentýž osud. Zcela jasně mi dali na vědomí, že si nepřejí, abych dobrovolně vstoupil do armády. Byl jsem dospělý muž, činil jsem vlastní rozhodnutí, ale po tom všem, co pro mě obětovali, jsem nehodlal brát jejich přání na lehkou váhu.

Rodiny mých rodičů se přátelily po dlouhé generace, a tak nikoho nepřekvapilo, když se maminka s tatínkem vzali hned na prahu dospělosti. Společně škudlili, vykonávali jakoukoli práci, jen aby si našetřili na cestu do Států, kam se přestěhovali v roce 1916. Z východu pokračovali na západ až sem. Cestou zastavovali jen tam, kde jim lidé kvůli jejich přízvuku a vyznání nezabouchli dveře před nosem. Já se narodil následující rok. Maminka milovala společenský život a nadšeně se vrhala do každého spolku nebo charity, kde mohla pomáhat. Tatínek vybudoval úspěšné krejčovství a všichni jsme si spokojeně žili. Nepochopili by, kdybych to všechno hodil za hlavu a vydal se hledat trable.

Ne že bych se k Paulovi a ostatním nechtěl přidat, ale nesnesl jsem pomyšlení, že bych malý ráj rodičů a jejich přátel zničil válečným šílenstvím.

Dům rodičů stál tři bloky jižně. Zamířil jsem k němu a s každým krokem jsem si říkal, že se s nimi nebudu hádat jako tolikrát předtím. Lidé se na mě začínali dívat skrz prsty, že jsem dobrovolně nenarukoval a čekám až na povolávací rozkaz. Mohlo to poškodit moji zubařskou praxi ještě dříve, než jsem ji stačil pořádně rozjet. To mě zajímalo mnohem víc než abstraktní filozofické úvahy. Nutnost zastavit Hitlerovu expanzi byla pro mé rodiče příliš mlhavá. Nepřesvědčily je ani zkazky o brutálních zásazích vůči Židům v Německu a v nacisty podrobených zemích. „Však ono to ve skutečnosti nebude ani z poloviny tak zlé, jak se říká, Maxi. Lidé by nedovolili, aby se s jejich přáteli a sousedy tak zle zacházelo.“ Snažil jsem se je přesvědčit, ale maminka buď prohlásila, že ji bolí hlava, nebo mi otec přikázal, abych změnil téma.

Napřed chtěli, abych ještě před odvodem dokončil studia, a potom na mě tlačili, abych sám nic nepodnikal, dokud nebudu mít v ruce povolávací rozkaz. Připomněli, co všechno pro mě udělali, abych mohl na univerzitu, že mám stále u nich pokoj a všeobecnou podporu, čímž efektivně zarazili jakýkoli můj další odpor. Snažil jsem se na situaci dívat jejich očima, ale každým dnem, každým novým pochmurným novinovým titulkem to bylo čím dál těžší. Během chůze jsem mrkl na titulní stránku Los Angeles Times. Britové postupují v Egyptě. Osa Berlín – Řím – Tokio utrpěla další ztráty. Nepřátelé přišli o další tanky. Nic z toho nedávalo naději, že by se konec války blížil.

Vstoupil jsem do malého domku ve španělském stylu ve Fairfaxu, okres LA, který otec koupil, když mi bylo šest. Šlo o miniaturní budovu o dvou malých ložnicích, jedné koupelně, kuchyni, jídelním koutě a obývacím pokoji, jemuž maminka optimisticky říkala salon. Domek ostře kontrastoval s hollywoodskými rezidencemi, které jsme měli prakticky za rohem, ale byl zbrusu nový a vykoupený dřinou. Otec musel olemovat tisícovky kalhot, aby si ho mohl dovolit. Když jste viděli, jak maminka s tátou sekají trávník kolem poštovní schránky, kterou každé jaro natírají, a jak pravidelně každý týden otírají okenice od prachu, mysleli byste si, že se díváte na vedoucí údržby Bílého domu. Jednou jsem sdělil mamince, že nikde v celém Los Angeles se nenajde nablýskanější dřevěná podlaha než u nás, za což jsem si vysloužil zářivý úsměv.

Když jsem vstoupil, neuvítala mě obvyklá vůně pečeného chleba nebo vařeného jehněčího, ale tichý matčin pláč. Tatínek seděl vedle ní na sofa a objímal ji. Touhle dobou vždy býval v obchodě. Nepamatoval jsem se, že by někdy přišel domů tak brzy. Kdysi, když byl vážně nemocný s chřipkou, nepracoval jeden týden. A ještě jeden týden volna si vzal, když jsem se narodil. Od té doby nikdy víc. Byl sám na sebe hrdý, že jeho obchod byl otevřený každý den od osmi do pěti, svátek nesvátek. Jen v zimě, kdy se rychle stmívá, zavíral v pátek o hodinu dřív, aby nezmeškal šábes, ale to jen na nezbytnou dobu čtyř pěti týdnů. Jedinou výjimkou byla Chanuka. Častěji než běžně otevíral brzy a pracoval déle, aby obsloužil klienty, kteří se nemohli dostavit na zkoušku během otevíracích hodin.

„Co se děje? Maminka je nemocná?“ zeptal jsem se otce bez pozdravu. Rychle mi ale došlo, jak hloupě se ptám. Kvůli sobě by mamka přece neplakala. „Nebo jsi nemocný ty?“

„Sedni si, bubbeleh,“ ozval se otec s oslovením, kterým mi naposledy říkal, když jsem ještě chodil na základní školu. „Máme špatnou zprávu.“

Sedl jsem si do křesla, ve kterém zpravidla odpočíval táta, a maminka mi třesoucí rukou podala zmačkaný dopis. První list psaný ženskou rukou byl napsaný anglicky, ten druhý v jidiš nějakým mužem a vypadal, že se přes něj přehnala německá fronta, než se dostal k nám.

Panu a paní Blumenthalovým

Když jsem sloužila jako sestra Červeného kříže v Rize, měla jsem to potěšení setkat se s vaším bratrancem Hillelem Blumenthalem. Míra brutality namířená proti Židům v Litvě se nedá popsat slovy. Poznala jsem ho před šesti měsíci v rižském ghettu. Byl sice silně podvyživený, ale vzhledem k okolnostem celkem v pořádku. Prosil mě, abych vám poslala jeho dopis, ale toho jsem se odvážila, až když jsem se vrátila do Švédska. Omlouvám se, že vám přináším tak strašlivou zprávu, ale doufám, že pravda vám přinese alespoň nějakou útěchu. Každý večer se za Hillela a vaši rodinu modlím.

S úctou,

Freja Larssonová

Sáhl jsem po druhém papíru. Přestože jsem ale v jidiš jakžtakž mluvil, se čtením jsem měl potíže. Když otec viděl, jak zápolím s každým slovem a chvatným rukopisem, dopis mi převyprávěl.

„Hillel píše, že Němci od loňské invaze zahájili masovou likvidaci Židů. Babičky, dědové, strýci, tety, bratranci… Ti všichni jsou mrtví. Hillel si myslí, že jeho ušetřili, protože získal vzdělání v Moskvě. Přesunuli ho do ghetta v Rize, ale je asi jen otázka času, kdy usoudí, že nepotřebují ani jeho. Wehrmacht vyhnal Červený kříž, takže uzavření míru nejspíš nehrozí.“

Vrátil jsem list matce, která, když slyšela zprávu z otcových úst, rozplakala se o to hlasitěji. Léta si dělala starosti, že dopisy od příbuzných nepřicházejí, ale pošta byla vždy nespolehlivá, a to i před sovětskou invazí v roce 1939. Slyšeli jsme, že Němci minulý rok obsadili Litvu, ale měl jsem pocit, že si rodiče myslí, že horší než Rusové nebudou. Strach je strach, jedno čí bajonet na vás míří.

Osobně jsem žádného litevského příbuzného neznal, ale rodiče o nich mluvili tak často, že mi byli blízcí. Nikdy jsem jim to neřekl, ale plánoval jsem, že je jednou, až budu mít zavedenou praxi, do jejich staré vlasti zavezu, aby mě mohli představit. Koneckonců tyto rozvětvené rodinné svazky obětovali kvůli mně, dokonce ještě před mým početím, a tohle mohl být způsob, jak jim poděkovat za příležitost, kterou mi poskytli. Teď ale bylo všechno pryč.

Odložil jsem dopis na stůl, který otec používal, když si večer dával drink, a společně jsme poslouchali rozhlasové vysílání. Přešel jsem místnost, poklekl před rodiči a objal je. Poprvé v životě jsem v otcových očích zahlédl slzy a sám jsem nedokázal potlačit ty své.

„Kéž bych mohl pomoct,“ hlesl jsem. „Roosevelt se už postará, aby ten panchart Hitler za tohle všechno zaplatil.“

„Škoda, že tě moje matka nikdy neviděla,“ povzdechl si otec. „Jsi velmi podobný svému dědovi, nechť je mu země lehká. Připomínal bys jí ho. Kéž bys věděl, jaké to je večeřet o šabatu s tolika příbuznými, o Pesachu mít dům plný bratranců.“

„Ale vždyť to znám. Jsou tady Katzeovi, Greenovi, Hirschelovi… Nejsou sice pokrevní příbuzní, ale jako by byli. Umožnili jste mi krásný život.“

„Pořád chceš bojovat, bubbeleh?“ zeptala se matka, která konečně na chvíli ovládla štkaní.

„Chci,“ přiznal jsem. „Jako nikdy předtím.“

„Tak jdi.“ Vzala mi tvář do dlaní. „Jdi a zařiď, aby ti mamzerim zaplatili za to, co udělali.“

KAPITOLA TŘETÍ

Vetchá krabice

BETH

26. duben 2007

Encinitas, Kalifornie

Stála jsem před tatínkovými dveřmi a váhala zaklepat. Útroby se mi svíraly, marně jsem lapala po dechu. Po celou dobu jsem láteřila, že není v obývacím pokoji a nenavštěvuje ostatní klienty, ale tentokrát jsem byla poprvé ráda, že se stáhl do svého pokoje. Konečně jsem ztěžka a bolestně vydechla a klouby na ruce zaklepala důvěrně známým rytmem – důrazně, zlehka, důrazně, zlehka.

„Už jsi tady zase, Bethie?“ zeptal se otec, jakmile otevřel a vůně plumérií a orchidejí mě udeřila do nosu jako přílivová vlna.

„Co na to říct? Zbožňuju hodinovou vyjížďku v zácpě.“ Malinko jsem se sklonila, abych ho políbila na tvář, jak se nakláněl nad své chodítko.

„Nic tak nepovzbudí ducha jako vyčerpání,“ souhlasil táta vážně. „Pojď dál a sedni si.“

Všimla jsem si, že nové odnože květin jsou mnohem zelenější než před pár dny. Ačkoli byl tatínek devadesátník, pořád měl dar, kdy mu všechny rostliny vzkvétaly pod rukama. Sáhla jsem po plechovce s minerálkou a sedla si na své místo za stolkem. Když jsem takhle seděla naproti němu, vzpomněla jsem si na společné večeře, když jsem byla malá. Nicméně jsem usoudila, že tato pozice bude pro rozhovor lepší, než abych se uvelebila vedle něj. Nevzpomínám si, kdy bych v jeho společnosti marně hledala slova. Pokoj nebyl bůhvíjak velký, ale pořád v něm stály čtyři židle. Na té třetí sedával jen málokdo, na čtvrté nikdy nikdo. Ta byla matčina a tatínek by ji nedokázal dát pryč.

„Tak ven s tím, dítě. Co se stalo?“

„Jsem v pořádku,“ zavrtěla jsem hlavou. „V naprostém pořádku.“

„Tak když jsi tak v pořádku, proč si neužíváš sluníčka nebo nejsi někde s přáteli?“

Na pár vteřin jsem měla nutkání třít si spánky a zabořit tvář do dlaní, jak to obvykle dělám, než začnu mluvit o nějakém průšvihu, ale ovládla jsem se. Nechtěla jsem, aby se táta rozrušil.

„Volal mi doktor Kendrick. I když dostáváš nové léky, výsledky nevypadají dobře.“ Krevní tlak, který se až do nedávna díky pilulkám držel v normě, začal stoupat. Jaterní testy také nedopadly nejlépe, ale ty neměl bůhvíjaké ani při poslední prohlídce. Vlastně každý test se za posledních šest měsíců dramaticky zhoršil.

„A cos čekala? Je mi devadesát. Copak se v tomhle věku vůbec může něco zlepšit?“

„Lékař nepředpokládal, že to půjde tak rychle dolů,“ povzdechla jsem si. „Při poslední prohlídce jsi byl pozoruhodně zdravý.“

„Neměl by plýtvat obavami na takového starce, jako jsem já,“ zabručel.

„Je specialista na geriatrii, tati. Je to jeho práce, aby si dělal starosti kvůli starým lidem. A mým úkolem je mít strach o tebe.“

Tatínek na okamžik zmlkl. „Co ještě říkal?“

Zadívala jsem se na ruce, jimiž jsem svírala plechovku s minerálkou, jako by na tom závisel můj život. „Šest měsíců, možná méně, pokud se hodnoty nezlepší.“

„Zemřu jako devadesátník,“ zadumal se táta. „To mi připadá jako dobrý věk. Tvé matce bylo třiaosmdesát. Takové číslo se mi nelíbí.“

„Protože nemáš rád lichá čísla,“ zasmála jsem se navzdory pochmurné náladě.

„Svatá pravda. Čtyřiaosmdesát zní líp. Kdysi jsem si říkal, že kdybych byl větší sobec, požádal bych ji, aby byla tak laskavá a přežila mě. Vždy jsem s tím počítal. Jenže teď, když vím, jaké to je, bych po ní něco takového nechtěl.“

Na tuto poznámku jsem nezareagovala. Doktor Kendrick se mě ptal, co zásadního se v tátově životě za poslední půlrok přihodilo. Napřed jsem prohodila něco o dietě a životním stylu, ovšem tím nejdůležitějším byl matčin odchod, s čímž lékař souhlasil. „S krevním tlakem a žloutenkou si poradím, doktorko Cohenová, ale obávám se, že zlomené srdce je mimo moje kompetence.“

„Doktor povídal, že léčbu upraví,“ nadechla jsem se. „Nové léky a terapie na tu tvoji stenózu.“

„Bethie…“

„Já vím, tati, ale říct to musím.“

„Chápu.“

„Tak co teď? Začneme dávat všechny tvé záležitosti do pořádku?“

„Většinu zařídila tvá matka už před lety. Budu mít místo vedle ní. Plány jsou už u správce hřbitova. Víš, kde jsou veškeré dokumenty, a co s nimi dělat.“

„Takhle jsem to nemyslela. Tohle všechno samozřejmě vím, ale napadlo mě, jestli nechceš, abych zařídila něco, dokud jsi ještě tady.“

„Mám za sebou dlouhý život, Bethie. Cestoval jsem a viděl, jak si moje dcera buduje kariéru. Co by za to ostatní rodiče dali? A i když to nevyšlo, vedl jsem tě k oltáři. Žádné další přání nemám.“

„Však ty na něco přijdeš, tati. Nějaký čas ti pořád zbývá. Využij ho.“

Otec se na chvíli zamyslel. „Vzpomínám na válku častěji, než bych měl. Vadilo by ti, kdybys mi ze skladu přinesla fotky a další drobnosti? Rád bych je nějak uspořádal. Když jsem se vrátil, hodil jsem je všechny do krabice a už se na ně nikdy nepodíval. Párkrát mě to lákalo, ale tvá matka mi to nedovolila. Pár kousků by se mohlo hodit nějakému muzeu.“

Částečně jsem čekala, že mě požádá o poslední výlet na Havaj, na místo, kde býval nejšťastnější. Pravděpodobně se ale na dlouhý let už necítil a já bych byla opravdu nerada, kdyby ho cesta vyčerpala.

„Platí,“ kývla jsem. „V sobotu ti všechno přinesu.“

„Nechci, abys tady příštích šest měsíců trávila každou chvíli, Bethie. Jsi pořád mladá. Potřebuješ se bavit.“

„Však budu, slibuji. Tohle ale chci pro tebe udělat.“

Tuto příležitost jsem u maminky nedostala. Tehdy jsem se rozváděla s Gregem. Zařídila jsem pohřeb a všechno potřebné, ale v čase, kdy byla maminka nemocná, nechodila jsem za ní. Měla jsem spoustu důvodů, proč jsem se nemocnici vyhýbala. Některé opravdové, jiné smyšlené. Pravdou ale bylo, že jsem se nemohla smířit s faktem, že ztrácím matku a manželství naráz. Tak dlouho jsem se na něco vymlouvala, až bylo příliš pozdě na řádné rozloučení. Poslední dny jí bylo tak zle, že mě ani nepoznávala. Takhle to skončit nemělo. Rozhodla jsem se, že stejnou chybu v případě táty neudělám.

Na konci návštěvy jsem ho políbila na rozloučenou a vyrazila na dálnici. Nemířila jsem ale zatím na jih, ale na východ do skladu, kam jsem nechala přestěhovat věci rodičů, jakmile otec začal žít v pečovatelském domě. Předtím mi připadalo nemístné, abych sem chodila, ale každý měsíc jsem posílala sto dolarů, aby byl jejich majetek v bezpečí. Vytáhla jsem klíče a na kroužku našla ten od visacího zámku. Až budu muset roztřídit veškerý nábytek, porcelán a stříbrné nádobí, bude to peklo. Maminka byla dokonalá hospodyňka, která za pár hodin uměla připravit večírek s vynikajícím pohoštěním. Já jsem její geny nezdědila a můj nový byt byl malý. Ačkoli jsem maminčin elegantní příborník a křišťálové skleničky milovala, neměla jsem pro ně místo ani využití, jaké by zasloužily.

Hodlala jsem si nechat otcovu knihovnu a matčinu toaletku. Možná jsme spolu občas nevycházely, ale nejšťastnější chvíle jsem strávila s ní, když mě před zrcadlem učila, jak se líčit, jak si upravit vlasy a jak se kam oblékat. V pubertě jsem byla ztřeštěná, ani holka, ani kluk, ale když jsem byla starší, pochopila jsem, proč je tak důležité dobře vypadat. Maminka byla vždy střídmá a dokonalá. Nenosila sice kostýmky Chanel a kabelky Fendi, ale jinak jí ohledně stylu nemohl nikdo nic vytknout. Doufala jsem, že jsem po ní zdědila alespoň něco málo z toho.

Protáhla jsem se mezi pohovkami a stoly až dozadu k naskládaným krabicím. Ta nejotrhanější měla na sobě nápis Max a já ji nikdy v životě neviděla. Táta měl pravdu. Vážně vypadala, jako že se jí od roku 1945 nedotkl. Stěhováci ji moudře umístili nahoru, jako by neunesla váhu těch ostatních. Stáhla jsem ji k sobě a přitom z ní spadla vrstva prachu. Aniž bych se obtěžovala otevřít víko, uložila jsem chatrnou krabici do kufru auta.

O čtyřicet minut později jsem zastavila v bytovém komplexu a přivítal mě veselý pokřik dětí hrajících si ve společném bazénu. Jejich rodiče odpočívali ve stínu a zjevně byli rádi, že se jejich ratolesti dostatečně unaví, než půjdou spát. Jarní dny se prodlužovaly a mladé rodiny se těšily na letní dovolené.

Vytáhla jsem krabici s tátovými památkami a karton se přitom doslova rozpadal. Neodvážila jsem se použít úchyty vyřezané na bocích. Postavila jsem ji na prázdný kuchyňský stůl jen vteřinu předtím, než jedna strana úplně povolila. Věděla jsem, že si táta bude chtít všechno uspořádat sám, ale v tomhle stavu bych krabici nedokázala předat. Našla jsem dvě plastové přepravky. Papíry a fotografie jsem přesunula do jedné, větší věci do druhé.

Nahoře ležela německá pistole Luger. Když jsem ji opatrně přemísťovala na nové místo, srdce mi přitom bušilo. Střelným zbraním jsem nerozuměla, proto jsem radši ani nezjišťovala, jestli je nebo není nabitá. Následovalo několik medailí, pohlednic, hodinky a další drobnosti, na které jsem se táty chtěla zeptat. Propracovaný vyřezávaný dřevěný model krásného hrázděného domu přežil jako zázrakem, ale další stěhování zvládnout nemusel. Půvabnou konstrukci, ne větší než malá ptačí budka, jsem ochránila silnou vrstvou bublinkové folie. Mezi fotografiemi se povaloval naprosto nepoškozený Kodak Ektra. Usmála jsem se. Jakmile si táta všechno projde, přenechám ho Gregovi. Ani se nemusím ptát, jestli o něj bude stát. Exmanžel je blázen do fotografování. Bude rád, že získá vzpomínku na bývalého tchána. Fotografie v obálkách vypadaly, jako že je nikdo od vyvolání neprohlížel, z čehož jsem usoudila, že by mohly být v mimořádně dobrém stavu.

Nechtěla jsem se jimi sama probírat, jen jsem nakoukla dovnitř jedné z obálek, abych zjistila, jestli kyselý papír nezničil pozitiv. Vadilo by mi, kdybych tátovi doručila krabici plnou zničených snímků. Určitě by ho to moc zklamalo. Z toho důvodu jsem byla ráda, když jsem viděla, že postavy na horní fotografii jsou ostré a kvalitní, jako by vznikly moderní technologií. Doufala jsem, že stejně zachovalý je i zbytek. Nikdy mě nenapadlo, že by se táta nějak zvlášť zajímal o focení. Tedy kromě toho, že dokumentoval mé dětství a své květiny. Zjevně měl talent, který mi zůstal utajen.

Na většině jsem viděla muže v uniformách. Usmívali se na tátu, jenž zachoval okamžik radosti na mladistvých tvářích uprostřed válečných hrůz. Na jedné fotografii mě ale upoutala nádherná blondýna s delikátní tváří. Vedle ní stál muž a jednou rukou ji ledabyle objímal. Zamilovaně se na sebe dívali. Navzdory volným šatům žena byla viditelně těhotná. Neměla jsem tušení, co je zač, ale ten muž byl můj otec.

KAPITOLA ČTVRTÁ

Návrat domů

JOHANNA

Červen 1937

Nedaleko Berchtesgadenu, Německo

Rychleji, rychleji, rychleji, pobízela jsem v duchu nablýskaný Mercedes Roadster, ačkoli se vůz dral serpentinami horské silnice pod zkušeným Haraldovým vedením jako panter. Nejradši bych za volantem seděla já a pořádně přišlápla plyn. Rukou v rukavičce jsem sevřela držadlo na dveřích potažené hnědou kůží a byla jsem ráda, že Harald nemůže vidět, jak mi přitom dozajista zbělaly klouby.

„Uvolni se, Liebling. Farma ti nikam neuteče. Už brzy tam budeme.“ Můj novomanžel se natáhl a poplácal mě po koleni. Zadívala jsem se na jeho pravidelné, ostře řezané rysy.

Manžel. Pořád mi to připadalo jako sen. Poznali jsme se před pěti lety na mnichovské univerzitě, když jsem začínala třetí ročník inženýrství a matematiky a Harald tehdy působil jako odborný asistent na katedře historie. Seděla jsem na jeho přednášce o římském impériu, a ačkoli vyprávěl o politice a sociální struktuře lidí, kteří byli už téměř dva tisíce let mrtví, a já se o toto téma nijak zvlášť nezajímala, po celé dvě hodiny jsem seděla jako přikovaná. Nikdy jsem pro historii neplála takovou vášní jako Harald, ani on nesdílel moji posedlost leteckou mechanikou, ale během těch dvou hodin jsem obdivovala jeho schopnost fascinovat přednáškový sál. Během let se naše cesty zkřížily a z letmé známosti se stalo něco něžnějšího.

Přestala jsem držadlo tolik svírat. „Já vím, Knuddelbär. Nemůžu si pomoct. Jen jeď, jak to půjde,“ naléhala jsem.

„Nehodlám přilákat pozornost policie. Poslední dobou je dost nevrlá,“ prohlásil Harald, oči upřené před sebe. Pak se ale otočil a mrkl na mě: „Asi by mě nepovažovali za tak okouzlujícího jako ty.“

„Hlupáci,“ odfrkla jsem si a natáhla se, abych ho políbila, zatímco se proplétal úzkými silničkami mezi statky na kopcích nedaleko Berchtesgadenu.

„To je pro tu pakáž příliš laskavé označení.“ Zvážněl. „Hrdlořezové by se na ně hodilo víc.“

„Ticho,“ sykla jsem. „Nepouštěj si pusu na špacír… Nechci zjistit z první ruky, jak přesně jsi je odhadl.“

„Máš pravdu,“ kývl Harald a vzal mě za ruku. Stulila jsem se k němu blíž. Jeho nelibost vůči režimu rostla jak kvůli mně, tak kvůli jeho rodině. Pocházel ze starého rodu – já jsem se teď po sňatku stala hraběnkou. Hitler aristokraty nesnášel. Vinil je z porážky ve Velké válce. Na druhou stranu, krev, která mi kolovala v žilách, představovala mnohem větší riziko.

Nikdy jsme o mém pošramoceném původu nemluvili, ale v zaměstnání se mě vyptávali čím dál víc. Otec mého otce se narodil jako Žid, ačkoli ho později vychovali v katolické víře. Zatím jsme dědičné tajemství skrývali a tvrdili, že všechny údaje z matriky zničil požár, ale mně bylo jasné, že pokud budu chtít pokračovat v práci, budu muset hodně brzy doložit čistý árijský status. Harald při jakékoli zmínce o požadovaných dokumentech skřípal zuby, ale bez nich přijdu o místo u německého výrobce letadel, Deutsche Versuchsanstalt für Luftfahrt, nebo DVL, jak jsme firmě říkali. Navzdory vládní výzvě, aby vdané ženy zůstaly doma a měly děti, nedokázala jsem svou práci opustit. Byl to můj život. Vždyť kvůli navrhování konstrukcí nejrychlejších, nejbezpečnějších a nejlépe ovladatelných letounů jsem se narodila.

Zadívala jsem se na Haralda. Zatímco projížděl jednu zatáčku za druhou, tvářil se vážně, ale uvolněně. Naši farmu navštívil jen párkrát a s mojí rodinou strávil minimum času. Doufali jsme v církevní svatbu, při které mě k oltáři povede otec, matka by elegantně plakala do vyšívaného kapesníku, malá Metta závistivě pokukovala po mých bílých šatech a květinách, zatímco nezbeda Oskar by si z celé události tropil šprýmy. Sotva jsme ale stačili oznámit zasnoubení, papá zemřel, takže jakékoli oslavy by byly nepřístojné. Tohle tedy byla naše první návštěva po pohřbu a zároveň první, kdy jsme přijížděli jako manželé. Předpokládala jsem, že se nějaký čas zdržíme. Maminka prosila, abychom se vrátili domů, co jen to půjde, a pomohli jí s nějakými věcmi na statku. Jakmile Haraldovi skončil semestr, skočili jsme do auta a já doufala, že pár týdnů zůstaneme a užijeme si léto.

Zamířili jsme k farmě, jejíž balkon zdobila záplava rudých a žlutých květů v truhlících. Auto ještě ani pořádně nezastavilo a já už utíkala k hlavním dveřím.

„Mami!“ křičela jsem.

Matka vykoukla z kuchyně, hadr na nádobí stále v rukou. Jakmile mě uviděla, hadr upustila a rozeběhla se do mé rozevřené náruče. „Moje malá Jojo! Ukaž, ať se na tebe podívám!“ Otočila mě dokolečka, aby si prohlédla moje nové modré vlněné šaty, které mi Harald koupil jako svatební dar. „Ne, ty už nejsi moje malá Jojo, viď? Z mé Johanky se stala dospělá žena. Jak se to mohlo tak rychle změnit?“

„To už se během života stává, mami.“ Přitiskla jsem si ji k hrudi a užívala si objetí, které jsem od minulé návštěvy postrádala.

Harald přišel ke dveřím, v každé ruce kufr. Honem jsem se k němu natáhla, abych mu pomohla.

„Promiň, Knuddelbär,“ zašeptala jsem a cítila, jak se červenám.

„To nic. Máš radost, že jsi doma. Takhle by se měla chovat každá správná žena.“

„Vás jsem měla vždy ráda, mladý muži,“ poznamenala maminka. Významně ke mně naklonila hlavu a pak natáhla k pozdravu pravici. „Vítejte, Haralde. Vlastně, spíš jsem měla říct: vítejte doma. Nejsou to sice líbánky v Paříži, ale doufám, že se vám tu bude líbit.“

„Tím jsem si jistý, paní Hoffmannová. Máte nejkrásnější statek v celých Alpách. Jak by se mi tu mohlo nelíbit?“

„Teď patříte do rodiny. Říkejte mi Ilse – nebo mami, jestli chcete.“ Přesně tak jí říkaly všechny děti v okruhu dvou kilometrů. Její kuchařské umění tu bylo vyhlášené. Ačkoli jsem byla dospělá, pořád jsem snila o maminčiných kořeněných koláčcích, zejména když jsem se málo navečeřela.

„Je mi ctí – mami,“ převaloval slovo na jazyku.

Přestože byl víc než o třicet centimetrů vyšší, mamka ho vzala do náruče a políbila ho na obě tváře. „Jsem moc ráda, že si moje Johanka našla tak milého mládence. Vždy brala ta svá studia příliš vážně, až jsem se bála, že se pro ni manželství ani nehodí. Možná chci příliš, ale byla bych šťastná, kdyby moje holčička mohla mít jak tu svoji kariéru, tak šťastný domov.“

„Myslím, že tohle si přeje každá dobrá matka,“ usmál se Harald. Velmi správně, školáčku. Mamka sice není žádný profesor, ale už teď sis ji omotal kolem prstu.

Maminka nás zavedla do největší ložnice, která se nacházela vedle té její. Když jsem byla malá, sloužila hostům, ale teď byla naše. Můj dětský pokoj pro nás jako manželský pár nepřipadal v úvahu. Takhle jsme měli alespoň trochu soukromí. Když jsme si vybalili, zaslechli jsme dusot a veselý pokřik, kterým se Oskar a Metta dožadovali svačiny.

Od otcova pohřbu před několika měsíci oba dva neskutečně vyrostli. Když jsem odjížděla, nechala jsem v maminčině péči podsaditého chlapce a malou divoženku. Sotva jsme ale s Haraldem vstoupili do kuchyně, spatřila jsem mladého muže a ženu. Metta už nebyla děcko, ale krásná dívka. Oskarovi ale pořád vyskakovali z očí rarášci, za což jsem byla vděčná. „Meine Gude, čím ty děti krmíš, mami?“ zeptala jsem se a přitáhla je k sobě. Když se zdravili s Haraldem, obdivovala jsem je. Oskar byl vysoký a svalnatý, Mette štíhlá a elegantní. Oba měli vlasy barvy pšenice a zářivé modré oči připomínaly tropickou oblohu. Zdědili matčinu podobu natolik, až je lidé často považovali za dvojčata, zatímco já byla po otci, tmavší a podsaditější, bohužel.

„Myslím, že spí v kuřecí líhni, když se nedívám,“ zamrkala mamka. „Díkybohu, že se pak dobře umyjí.“

„Já jsem tak ráda, že jsi doma, Johanko!“ prohlásila Metta. „Bez tebe to tady není ono.“

„A už nikdy nebude,“ dodal Oskar a malinko se zamračil.

„Já vím,“ souhlasila jsem tiše. Tátova smrt nás všechny zaskočila, ale Oskara, který ho doslova zbožňoval, nejvíc.

„Žádný strach,“ nadechl se a znovu se ovládl. „Já se o mamku a Mettu dobře starám. Když už tady táta nemůže být s námi, myslím, že by byl hrdý, jak ho tady zastupuju.“ Nejistě mrkl Haraldovým směrem. Zjevně usoudil, že si Harald hodlá uzurpovat místo hlavy rodiny. Jen ať si chvíli soptí. Ačkoli si myslí, že je připravený vést rodinu, nemínila jsem ho okrást o poslední chvíle dětství.

„Tím jsem si jistá,“ poplácala jsem ho po rameni.

„Co říkáš na moji uniformu?“ Postavil se na špičky a já si všimla, že krátké kalhoty, podkolenky, košile a kravata vypadají úplně jinak než před rokem. Všechno vypadalo úplně všedně, dokud jsem si nevšimla označení na rukávu a ozdobné spony na opasku se znakem Hitlerjugend. „Přidal jsem se k nim už vloni, ještě předtím než to začalo být povinné, a už teď se mluví o tom, že bych mohl vést skupinu.“

„Moc ti to sluší,“ přitakala jsem, ačkoli jsem ztěžka hledala slova. V tu chvíli jsem si všimla, že i Metta má tmavě modrou sukni, bílou košili s vázankou, uniformu Bund Deutscher Mädel – Svazu německých dívek.

„Mettě se přidat moc nechtělo, ale myslím, že si zvykne,“ vysvětloval Oskar. „Vždyť je to legrace, ne?“

„Ráda lezu po horách,“ přiznala Metta. „A děvčata jsou milá.“

Metta byla vždy ostýchavá a možná byla teď vděčná za kamarádky. To pro ni byla novinka. Obě mládežnické organizace se za posledních několik let nebývale rozrostly. Pokud se Hitler mohl chvástat nějakým úspěchem, pak to byl právě jeho vliv na německou mládež.

Mrkla jsem na maminku, která se na mladší děti usmívala. Dříve než se ale odvrátila, aby nachystala obložené chleby a nalila vychlazené mléko, jak to dělávala snad stokrát i pro mě, když jsem se vrátila ze školy, zachmuřila se.

„Pomůžu ti, mami,“ nabídla jsem se.

Harald na mě kývl, rty pevně stažené do úzké linky. Když se ale začal vyptávat Oskara a Metty na školu a koníčky, uvolnil se. Zavřela jsem za sebou kuchyňské dveře, vytáhla jsem z chladničky sýr a máslo. Maminka mezitím nakrájela chléb a pustila sporák.

„Pořádně vyrostli od té doby, cos je neviděla, viď?“ ozvala se mamka.

„Neměla jsem být pryč tak dlouho,“ povzdechla jsem si.

„Máš hodně práce a muže. Nikdy jsem nečekala, že se budeš držet rodného hnízda, holčičko. Jsem ale moc ráda, že tě mám zase doma.“ Maminka se natáhla a políbila mě na tvář. „Jsi už dospělá. Za to se nemusíš omlouvat.“

„Oskar vypadá, že ho nové dobrodružství baví,“ pronesla jsem a zvedla hlavu od prkénka, abych viděla její reakci. Vzápětí jsem zašeptala, co nejtišeji jsem svedla: „Víš ale jistě, že je to… moudré?“

„Váš otec z toho byl nervózní, to připouštím,“ ozvala se mamka a nedokázala potlačit povzdech. „Už se s tím ale stejně nedá nic dělat. Teď je to povinné a chlapci, kteří do Hitlerjugend nevstoupí, jsou strašně šikanovaní. Nemůžou si ani pořádně zahrát fotbal. Aspoň nebude pořád myslet na tátu. Bude mít nějaký cíl, a to je pořád lepší, než aby prováděl nějaké lumpárny.“

Zavrtěla jsem hlavou. „Doufám, že máš pravdu, mami. Cíl mít určitě bude, jen se bojím, kam až ho to zavede.“

„A co s tím můžu dělat, Johanko?“ zašeptala matka na oplátku. „Když mu v tom budu bránit, poví to sekčnímu vůdci, nebo jak se mu říká, a dopadnu tak, že mě začnou sledovat. Nebo i hůř. Třeba z toho vyroste a najde si užitečnější zábavu. Mezitím… Aspoň cvičí a je na čerstvém vzduchu. Na tom není nic špatného.“

„Žijeme v horách, mami. Čerstvého vzduchu tu máme habaděj.“ Dál jsem se s ní ale nepřela. Ať už jsem si o té organizaci myslela, co jsem chtěla, kdybych Oskarovi nebo Mettě jen naznačila, že se mi to nelíbí, mělo by to pro mě neblahé následky. Matka měla pravdu, když mluvila o špehování. Vzhlédla jsem k nebi a nikoli poprvé si přála, aby tu byl táta s námi a poradil.

„Tys jim to neřekla, mami?“

Odložila krajíc a ruce se jí zachvěly. Ustoupila od plotny. „A proč bych je tím měla zatěžovat? Copak na tom záleží, kdo byl jejich děda? Zemřel dříve, než se narodili. Jsou ve větším bezpečí, když nic netuší.“

„A co když pravda vyjde najevo? Já teď kolem toho v práci chodím jako kolem horké kaše. Nechtějí, aby ve vývoji dělali lidé s neárijským původem. Bylo by lepší, kdyby o tom věděli, aby se mohli připravit.“

„Pokud na to přijde, budu radši, když budou lhát z nevědomosti než ze strachu. Tak je to uvěřitelnější.“

„Nemyslím, že se nacisté budou zajímat o formu lži. Jim půjde o pravdu.“

„V tom případě se musíme modlit, aby se to nikdy nedozvěděli. Věř mi, drahoušku. Vždyť jsou to děti. Proč bychom je měli zatěžovat něčím takovým?“

Odnesly jsme odpolední svačinu do salonu. Oskar právě vyprávěl Haraldovi, jak se mu v místním Hitlerjugend daří, a ukazoval mu nablýskaný stříbrný kapesní nůž, který za své úsilí získal. Hruď se mu při tom dmula pýchou. Na jeho chování nebylo vůbec nic dětského a z výrazu manželovy tváře jsem pochopila, že cítí to, co já: Hitlerova ideologie otrávila duši jak mému bratrovi, tak ostatní mládeži. Tohle už nebyly nevinné děti.

Doufala jsem, že tento člověk moji rodinu nepoznamená, ale zdálo se, že jeho pařáty pronikly až do nejzazších koutů mého vlastního rodného domu. Dlouho jsem nacházela útěchu v práci a snažila se ignorovat politiku, které sloužím. Jenže s každým dalším odhalením nacistických metod bylo moje odhodlání slabší a chatrnější. Výroba smrtonosnějších letounů na obranu Německa byla jedna věc, ale jejich konstrukce pro službu Hitlerovi věc druhá.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Přes zákruty řeky.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.