Kdo zabil mého otce

Vyšlo také v tištěné verzi

Édouard Louis

Kdo zabil mého otce – e-kniha

Copyright © Paseka, 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Édouard Louis

Kdo zabil mého otce

Nakladatelství Paseka

Přeložila Sára Vybíralová

QUI A TUÉ MON PÈRE

Copyright © Édouard Louis, 2018

All rights reserved

First published by Éditions du Seuil in 2018

Translation © Sára Vybíralová, 2021

Photography © Ryan Pfluger

ISBN tištěné verze 978-80-7637-220-7

ISBN e-knihy 978-80-7637-317-4 (1. zveřejnění, 2022) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-7637-319-8 (1. zveřejnění, 2022) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-7637-318-1 (1. zveřejnění, 2022) (ePDF)

Xavieru Dolanovi

Kdyby tenhle text byla divadelní hra, bylo by třeba začít následujícími slovy: Otec a syn stojí několik metrů od sebe ve velkém, rozlehlém, prázdném prostoru. Prostorem může být obilné pole, opuštěná, liduprázdná továrna nebo školní tělocvična pokrytá linoleem. Možná, že sněží. Možná, že je sníh postupně přikrývá, dokud pod ním oba nezmizejí. Otec a syn na sebe skoro nepohlédnou. Mluví jen syn, svoje první věty čte z papíru nebo displeje, snaží se obracet k otci, ale bůhvíproč to vypadá, jako by ho otec neslyšel. Jsou blízko u sebe, ale jako by se nemohli najít. Občas se jejich těla dotknou, setkají se, ale i tehdy, dokonce i v těchhle chvílích, zůstávají jeden pro druhého nepřítomni. Skutečnost, že mluví pouze a výhradně syn, je krutá pro oba: otec nemá možnost o vlastním životě vyprávět sám a syn touží po odpovědi, které se mu nikdy nedostane.

I

Na otázku, co pro ni znamená slovo rasismus, americká intelektuálka Ruth Gilmorová odpovídá, že rasismus je vystavení určitých společenských skupin předčasné smrti.

Tahle definice platí taky pro nadvládu mužů, homofobii a transfobii nebo třídní nadvládu, a vůbec všechny podoby společenského a politického útlaku. Chápeme-li politiku jako vládu živých bytostí nad jinými a vezmeme-li v potaz, že jedinci žijí v komunitách, které si sami nezvolili, pak je politika rozlišením mezi společenskými skupinami, jejichž život je podporován, propagován a chráněn, a skupinami vystavenými smrti, pronásledování, vraždě.

Minulý měsíc jsem tě byl navštívit v malém městě na severu, kde nyní žiješ. Je to ošklivé, šedé město. Moře je jen několik kilometrů odtamtud, ale ty k němu nejezdíš. Předtím jsem tě neviděl už několik měsíců – bylo to před dlouhou dobou. Když jsi mi otevřel dveře, nepoznal jsem tě.

Díval jsem se na tebe, snažil se vyčíst z tvojí tváře roky, které jsem strávil daleko od tebe.

Později mi žena, se kterou žiješ, vysvětlila, že už skoro nemůžeš chodit. Taky mi řekla, že v noci musíš dýchat s přístrojem, jinak se ti zastavuje srdce, neumí už bít bez podpory, bez pomoci stroje, už se mu bít nechce. Když ses zvedl, aby sis došel na záchod, a zase ses vrátil, viděl jsem to, byl jsi z těch deseti metrů chůze zadýchaný, musel ses posadit a vydýchat. Omluvil ses. To je u tebe novinka, omluvy, musím si na to zvyknout. Vysvětlil jsi mi, že kromě cholesterolu trpíš vážnou formou cukrovky, každou chvíli můžeš mít srdeční zástavu. Líčil jsi mi to a popadal dech, kyslík se ti z hrudníku vytrácel, jako by prchal, i mluvit bylo příliš náročné, příliš velké úsilí. Viděl jsem, jak se svým tělem bojuješ, ale snažil jsem se dělat, jako bych si ničeho nevšiml. O týden dříve tě operovali kvůli incizní kýle – to sousloví jsem do té doby neznal. Tvoje tělo ztěžklo, už se neunese, břicho se ti vytahuje k zemi, vytahuje se příliš, přespříliš, tolik, že se trhá zevnitř, trhá se vlastní vahou, vlastní hmotností.

Nemůžeš už řídit, aniž by ses vystavoval nebezpečí, nesmíš pít alkohol, nemůžeš se sprchovat nebo jít do práce, aniž bys podstoupil obrovské riziko. Je ti jen něco málo přes padesát. Patříš k té kategorii lidí, které politika vyhrazuje předčasnou smrt.

Během celého dětství jsem doufal v tvou nepřítomnost. Vracíval jsem se ze školy pozdě odpoledne, kolem páté. Věděl jsem, že pokud ve chvíli, kdy se blížím domů, nestojí před domem tvé auto, znamená to, že jsi jel do baru nebo k bratrovi a vrátíš se pozdě, možná až zkraje noci. Když jsem tvoje auto na chodníku před domem neviděl, věděl jsem, že budeme večeřet bez tebe, že matka nakonec pokrčí rameny a dá jídlo na stůl a že tě neuvidím dřív než zítra. Den co den jsem ve chvílích, kdy jsem se blížil k naší ulici, myslel na tvoje auto a v duchu prosil: ať tam není, ať tam není, ať tam není.

Naučil jsem se tě znát jen náhodou. Nebo prostřednictvím druhých. Celkem nedávno jsem se matky zeptal, jak se s tebou seznámila a proč se do tebe zamilovala. Odpověděla: To ta vůně. Byl navoněný a v té době, víš, to nebylo jako dneska. Muži se nikdy nevoněli, to se nedělalo. Ale tvůj otec ano. On ano. On byl jiný. Hrozně hezky voněl.

A pokračovala To on chtěl mě. Já se tehdy zrovna rozvedla s prvním manželem, konečně jsem se ho zbavila a byla jsem šťastnější tak, bez chlapa. Ženský jsou vždycky šťastnější bez chlapa. Jenže on to nevzdával. Pokaždý přišel s čokoládou nebo s kytkou. A tak jsem nakonec povolila. Povolila jsem.

2002 – toho dne mě matka přistihla, jak si v pokoji tancuju. Snažil jsem se pohybovat co nejtišeji, nevydávat žádný zvuk, nedýchat moc hlasitě, ani hudba nehrála moc nahlas, ale ona něco zaslechla přes stěnu a šla se podívat, co se děje. Trhl jsem sebou, lapal jsem po dechu, srdce jsem měl v krku, otočil jsem se k ní a čekal jsem – srdce v krku, plíce v krku. Očekával jsem výčitku nebo výsměch, ale ona mi s úsměvem řekla, že když tancuju, jsem ti nejpodobnější. Zeptal jsem se: „Taťka někdy tancoval?“ – vědomí, že tvoje tělo dělalo něco tak svobodného, tak krásného a tak neslučitelného s tvou posedlostí maskulinitou, mě přivedlo k pochopení, že jsi kdysi možná byl někým jiným. Matka přikývla: „Tvůj otec tancoval pořád! Kamkoli se vrtnul. Všichni na něm mohli nechat oči. Byla jsem hrdá, že je to můj chlap!“ Proběhl jsem domem a šel jsem za tebou na dvůr, kde jsi sekal dříví na zimu. Chtěl jsem vědět, jestli je to pravda. Chtěl jsem důkaz. Zopakoval jsem ti, co jsem právě slyšel, a ty jsi sklopil oči a velmi pomalu jsi řekl: „Nesmíš věřit všemu, co ti máma nakuká.“ Ale červenal ses. Věděl jsem, že lžeš.

Když jsem byl jednou večer sám doma, protože jste se vypravili na večeři k přátelům, kam jsem s vámi nechtěl jít – vybavuju si kamna na dřevo, ze kterých se po celém domě šířila vůně popela a poklidně oranžové světlo –, našel jsem ve starém rodinném albu rozežraném moly a vlhkostí fotky, na kterých jsi byl převlečený za ženu, mažoretku. Už od narození jsem byl svědkem, jak pohrdáš jakýmikoli femininními rysy u muže, jak tvrdíš, že muž by se nikdy neměl chovat jako ženská. Na obrázcích jsi vypadal, že ti je kolem třiceti, myslím, že už jsem byl na světě. Až do noci jsem pozoroval ty snímky tvého těla, těla v sukni, s parukou na hlavě, rtěnkou, umělými prsy pod tričkem, vyrobenými nejspíš z podprsenky a vaty. Nejpodivnější pro mě bylo, že vypadáš šťastně. Usmíval ses. Jednu z fotek jsem ukradl a později se ji několikrát týdně snažil rozluštit, vytahoval ji ze šuplíku, kam jsem si ji schoval. Nic jsem ti neřekl.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Kdo zabil mého otce.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.