Klín

Vyšlo také v tištěné verzi

Scott Carney

Klín – e-kniha

Copyright © Progres Guru, 2023

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

THE WEDGE Copyright © 2020 by Scott Carney. All rights reserved.

Podle anglického originálu THE WEDGE: Evolution, Consciousness, Stress and the Key to Human Resilience vydalo nakladatelství © Progres Guru v Olomouci roku 2022. Žádná část této knihy nesmí být nijak použita či reprodukována bez písemného svolení,
s výjimkou případů krátkých citací jako součásti kritických článků a recenzí.

Překlad Veronika Němcová

Jazyková redaktorka Kristýna Kejdušová

Šéfredaktor Jan Linhart

Jazyková korektura Soňa Doupalová, Kateřina Najmanová

Design obálky Filip Meisel, Ondřej Kulíšek

1. vydání

Progres Guru, 2022

progresguru.cz

Kniha vychází také elektronicky a jako audiokniha

ISBN tištěné knihy: 978-80-908265-2-6

ISBN ePUB: 978-80-908265-3-3

ISBN MOBI (Kindle): 978-80-908265-3-3

ISBN PDF: 978-80-908265-3-3

Pro Emily O´Conner

… a každého, kdo hledá, ať už je kdekoliv.

Varování

Tato kniha je určena k žurnalistickému zkoumání limitů a možností lidského těla. Nikdo by se neměl pokoušet praktikovat jakoukoli z těchto metod bez odpovídající zkušenosti, tréninku, kondiční úrovně, bez souhlasu lékaře a dozoru. A i přesto si čtenář musí být vědom, že tyto praktiky jsou ve své podstatě nebezpečné a mohou způsobit vážná zdravotní poškození nebo smrt.

PŘEDMLUVA

Dave Asprey

Většina lidí si myslí, že emoce jsou něčím, co se nám prostě děje. Když nás šéf nutí zůstat v práci přesčas nebo když jsme už posté řekli dětem, aby si uklidily svůj pokoj, nebo když trčíme v zácpě a nestíháme letadlo… Všechny tyto situace na nás nějak působí a my se podle toho nějak cítíme.

Nebo je to jinak?

Jedním z nejdůležitějších kroků, které jsem podnikl při procesu učení se ovládat své vlastní tělo a zlepšovat jeho výkon, bylo mít pod kontrolou nervový systém. Schopnost přenést sám sebe do čistého a vyrovnaného prostoru je naprosto klíčová v tom, jak pracuji, v mé kreativitě, v rodinných vztazích a jak moc se mi celkově líbí život.

Novinář, antropolog a dobrodruh Scott Carney napsal tuto knihu, aby vám ukázal, jak se opět chopit kormidla. Vyvinul techniky ke kontrole vlastních emocí a ještě mnohem více. Také byl schopen ovládat své biologické procesy jako jsou srdeční frekvence, vnitřní teplota a reakce na stres s využitím konceptu, který nazývá „Klín“.

Klín je prostor mezi vaším prostředím a vaší reakcí na pocit nebo podnět, jež je formován tím, co jste si už v životě zažili. Když poprvé zažijete nějaký pocit, tak emoci, kterou k němu v tomto okamžiku připojíte, pravděpodobně pocítíte znovu, když narazíte na ten samý podnět.

Když jsme jednou dělali rozhovor do mého podcastu Bulletproof Radio, Carney mi řekl, že kdykoliv něco cítíte, znovu zažíváte svou minulost. Dává to dokonalý smysl. Narodili jste se a nevíte, jaký zvuk vydává varná konvice nebo jak vypadá kočka. Narodili jste se a netušili jste, zda máma a táta jsou hodní nebo zlí lidé. Narodili jste se a netušili jste, jestli rádi jíte steaky nebo špinavé ponožky.

Strávíte roky svého života zkoumáním světa okolo sebe, zatímco váš mozek organizuje obrovské množství vjemových informací, které může později znovu vyvolat. Každý den života zapisujete do svých mentálních souborů. Vaše interakce s lidmi a předměty během let určují, jak prožíváte svět a všechny zážitky v něm.

Carney nám ukazuje, jak můžeme oddělit smyslový vstup od reakce na něj. Ukazuje, jak můžeme ovládat reakci na vše, co cítíme, na vše, čeho se dotýkáme, a na to, co se děje kolem nás – a jak mozek všechny tyto informace zpracovává.

Carney mi to ukázal, zatímco jsme spolu mluvili. Položil mi otázku: „Bolí tě při úrazu kost nebo mozek?“ Řekneme: „Bolí mě koleno,“ a předpokládáme, že bolest pochází z kolene. Můžeme se dotknout místa, kde to bolí, a bolest zesílí nebo můžeme změnit způsob chůze a bude to lepší.

Pravda je, že bolest vychází z mozku. Ve skutečnosti existují lidé, kteří se narodili bez prahu bolesti, stav nazývaný vrozená necitlivost na bolest nebo CIP. Běžně se stává, že lidé s CIP umírají mladí, protože si nevšimnou raných stadií zranění nebo nemoci. Ta souvisejí s množstvím endorfinů v mozku a nulové citlivosti v místě poranění.

Pocit sám o sobě je bezvýznamný a teprve váš mozek dává smysl tomu, co prožíváte. Například pokud na vás někdo křičí, jeden ze smyslových vstupů je „rámus“. Pokud jste na svém oblíbeném koncertě, vaším pocitem je také „rámus“. Ale jeden pocitový vjem vás rozzlobí nebo vystraší, zatímco druhý vyvolá to, že začnete štěstím tančit. To je okamžik, kdy přichází na scénu životní zkušenost. Někde na seznamu zvuků jste každému typu „rámusu“ přiřadili zcela odlišné emoce.

Nejlepší na Klínu je to, že můžete tento prostor mezi podnětem a reakcí použít k ovládání toho, jak se cítíte. Vnímám to, když provádím opravdu náročnou léčbu jako je manuální terapie „rolfing“ nebo když dostávám 100 injekcí kmenových buněk najednou. Nebo když si nechám odebírat kostní dřeň bez anestezie, mé tělo zpočátku panikaří a chce s tím bojovat. Mnoho let jsem různými způsoby vycházel bolesti naproti. Říkám si: „Zvládnu to, protože to k tomu patří a nebolí to.“ Nebudu lhát a říkat, že když mi někdo vrazí jehlu do kyčelní kosti, tak to nebolí. Ale donucení mozku k absolutnímu nepřipouštění si bolesti a paniky funguje. Cítím tak 5 % z toho, co by to bylo původně.

Existuje přepínač. Sami se můžete naučit používat Klín k potlačení bolesti, hněvu nebo strachu a zvýšit potěšení a štěstí.

Carney je dobrodruh a v celé knize vypráví neuvěřitelné příběhy, aby vám ukázal vývoj jeho vlastních proměn v průběhu času. Poskytuje vám praktické tipy, se kterými můžete okamžitě začít, abyste naostřili svůj vlastní Klín a stali se superčlověkem, kterým chcete být.

Dave Asprey,
autor Super Human: The Bulletproof Plan to Age Backward and Maybe Even Live Forever

Amelia Boone

Byly 4 ráno 18. prosince 2011 v Englishtownu v New Jersey. Teploměr ukazoval okolo – 8 °C. Den předtím se téměř 1000 sportovců postavilo na start závodu zvaného World´s Toughest Mudder (nejdrsnější závod v blátě), kde bylo cílem zvládnout co nejvíce kol 16 kilometrů dlouhé překážkové dráhy za 24 hodin.

Po 20 hodinách závodu, stovkách zdolaných překážek, opakovaných úsecích plavání a ponorech do ledové vody, vše při teplotách pod bodem mrazu, nás zůstalo 13.

Na jedné překážce jsem musela rozbít vrstvu ledu, abych se mohla ponořit do vody. Zvedla jsem plachtu a držela ji až do doby, než přiběhl poslední dobrovolník, který byl dostatečně odvážný, aby zůstal v závodě. „To je zatraceně absurdní, že?“ ptala jsem se se smíchem.

„Ale nikdy jsem se necítila víc naživu,“ říkala jsem si navíc pro sebe.

Co mě tedy udrželo ve hře, když to 99 % mých konkurentů vzdalo? A co mi umožnilo v několika následujících letech vyhrávat mistrovství světa v překážkových závodech? Mně, firemní právničce s chabou atletickou průpravou. Co mi pomohlo opakovaně zvládat drsné podmínky tak, že jsem nakonec dostala přezdívku „Královna bolesti“?

Nebylo to výstrojí ani nějakým druhem vynikajících sportovních schopností. Koneckonců, byla jsem dítě, které umíralo po stometrových sprintech celé své dětství. Na základě toho by nikdo netipoval, že se o 20 let později proslavím jako světová šampionka.

Nikdy jsem nepřišla na slova, kterými bych popsala to, jak jsem byla schopná dosáhnout toho, co jsme dokázala. Nedokázala jsem určit, proč jsem byla úspěšná. Ve spoustě rozhovorů v průběhu let jsem se opakovaně zarazila, když se mě novinář zeptal, čím to je, že jsem tak dobrá v podmínkách, které ostatní donutily skončit. Vždycky jsem si myslela, že jde o nějaký druh inherentní schopnosti, s níž jsem se narodila. Ale toto vysvětlení mi nikdy nestačilo.

Když jsem však jedné zimní noci poprvé potkala Carneyho, který mi popsal svůj další knižní projekt jménem Klín, věci najednou zapadly. Při popisování své teze a všech možností jejího využití, které se zavázal otestovat a vyzkoušet, popsal a dal název věcem, které jsem po celou dobu cítila, ale nikdy jsem nenašla správná slova k jejich popisu.

Aniž bych něco takového tušila při svém prvním závodu World´s Toughest Mudder, byl klíčem k úspěchu Klín – byla to moje schopnost oddělit logickou lidskou reakci („přestaň s tímhle nesmyslem a vypadni odsud“) na podnět (plavat skrz zmrzlý rybník při teplotách pod bodem mrazu).

To neznamená, že jsem necítila bolest nebo že nebyly okamžiky, kdy jsem byla opravdu nešťastná. Ale dokázala jsem vytvořit prostor (Klín, pokud chcete!) mezi tím, co se dělo kolem mě, a tím, co se dělo ve mně. Vzala jsem vstupy, které mi dávalo okolní prostředí, ale výstupy jsem dokázala pozměnit. Prostřednictvím tohoto procesu jsem byla schopná najít potěšení v utrpení a výsledkem toho byla schopnost jít dál v momentech, kdy by to ostatní již vzdali.

Skvělá věc na Klínu je to, že to není něco, co je u některých lidí vrozené a u jiných ne. Jak uvidíte v této knize, všichni ho v určitých okamžicích do jisté míry používáme. Nejúžasnější věc na tom je, že jakmile si toho budete vědomi a jakmile se jej naučíte používat, jeho možnosti jsou neuvěřitelně rozsáhlé. Jistě, můžete ho použít například v dlouhých vytrvalostních závodech nebo při výstupu na vrchol Kilimandžára bez oblečení, ale stejně tak ho můžete použít, když trčíte v odpolední zácpě nebo když čekáte v řadě na úřadě.

Žijeme ve světě, kde lidé touží být nakrmeni řešeními. Všichni chceme znát tajemství, ale nechceme pro to nic udělat. Pokud jste jako já, můžete být už lehce unaveni ze všech těch „hacků“ neboli vychytávek. Minulé desetiletí bylo plné takzvaných zkratek, které vám mohou zlepšit život: Jezte maso! Jezte pouze rostliny! Spěte v pětiminutových intervalech! Sprchujte se pouze studenou vodou! Seznam je téměř nekonečný. Možná se ptáte sami sebe, zda je jich tato kniha také plná.

Naštěstí to tak není. Nemusíme být nakrmeni rychlejšími a pochybnějšími řešeními. To, co potřebujeme, je metoda a rámec, který se bude přizpůsobovat neustále se měnícím podnětům a problémům v našich životech. A to vyžaduje praxi, tvrdou práci a neustálou zvědavost ohledně toho, jak prožíváme okamžiky v našich životech. Bylo to něco, co jsem léta zdokonalovala, roky opakovaného vystavování se různým podnětům a obtížným situacím – a stejně jako všechno, je to pro mě stále nedokončená práce. V každém závodě a při různých životních situacích používám Klín.

Loni jsem na své zrcadlo v koupelně nalepila poznámku. Píše se tam: „Pokud očekáváš, že budeš trpět, budeš trpět. Pokud si myslíte, že vás to bude bolet, bude to bolet. Pokud si řeknete:, Toto je prostě úžasné a nikdy jsem se necítil víc naživu,‘ radost a smysl najdete v každé situaci.“ Mysl je mocná. Klín je mocný. Naučte se je používat moudře a naučíte se žít.

Amelia Boone,

čtyřnásobná mistryně světa v překážkových závodech

KLÍN: EVOLUCE, VĚDOMÍ, STRES A KLÍČ K LIDSKÉ ODOLNOSTI

Úvod:
Vážná věc

Jsem milion kilometrů vzdálený od všeho známého a rozhoduji se, zda mám vložit svůj život do Tonyho rukou. Výškou mi sahá k ramenům. Má na sobě široké džíny, pohorky a červené fotbalové tričko Adidas, které obepíná jeho velké břicho. Je to úplně obyčejný muž a na první pohled by vás nezaujal ani na poloprázdné ulici. Ale v jeho očích a andělském úsměvu něco je. Něco, co vyzařuje spokojenost.

Luzma mu překládá moje dosud neurčité myšlenky o spojení a vědomí.

Přikývne. Poté zvedne ruku do vzduchu a naváže oční kontakt, jaký jen jde v téměř úplné tmě. „Musíš vědět, že vše, co se stane dnes večer, není divadlo. Je to vážná věc. Ačkoli vypadám jako obyčejný muž a nenosím peří a masky, jsem šaman. Dnes v noci se spojím se světem duchů,“ řekl a stále se snažil pochopit, proč by někdo letěl přes polovinu zeměkoule, aby ho navštívil kvůli něčemu, co není otázkou života a smrti.

Z letadla jsem vystoupil teprve před pár hodinami. Stále jsem cítit jako mezinárodní let. Ale jsem tu s otázkami, na které možná nikdy nedostanu odpovědi. Bojím se toho, co se bude dít dál. Jsem vůbec ve správném duševním rozpoložení, abych to zvládl?

Odteď budu otevřený všemu, co se během obřadu stane. Potlačím své pochyby a odevzdám celou svou mysl zážitku. Luzma mi navrhuje mantru: „Cokoli se stane, řekneš si: ,Přijímám.‘“

O pár hodin později scházím po cestě amazonskou džunglí.

Je úplněk, ale Mléčná dráha jasně svítí na obloze. Džungle je oživlá cvrlikáním ptáků, hmyzem, žábami, vrzáním stromů, opicemi a bůhví čím dalším. Zní to, jako kdyby všechna stvoření navzájem konverzovala. Jedno zvíře vykřikne a milion zabzučení a zavrčení se vrátí v odpovědi nazpět. Zajímalo by mě, co říkají. Asi patnáct minut se naše čelovky odrážejí od zablácené cesty, dokud nenarazíme na chatrč, v níž bude ceremoniál probíhat.

Dveře při otevírání zavržou a já uvidím něco kolem deseti lidí ležících v kruhu na levných pěnových podložkách uvnitř příbytku. Jediná svíčka uprostřed místnosti poskytuje mihotavé světlo, které vrhá tmavé stíny na strop a podlahu. Vedle každé podložky je tmavě šedý kbelík.

Tony přichází přibližně o půl hodiny později.

Drží dvoulitrovou plastovou lahev na vodu, která je do poloviny naplněna černým hustým sirupem. Hledá si místo k sezení – špalek ze dřeva na západní straně místnosti. Pohrává si s lahví parfemované vody, známé jako aqua de Florida, a drží nefiltrovanou cigaretu.

Místnost rezonuje tichem a očekáváním.

Čas ubíhá pomalu, dokud si Tony nezapálí jednu z cigaret. Postaví se na nohy a vydechuje obří oblaka tabákového dýmu do čtyř směrů. Kouřovými signály zahajuje ceremoniál. Luzma mi šeptem vysvětluje, že tabák čistí energii v místnosti a zve duchy dovnitř. Tony sedí na zemi, zašeptá pár slov do plastové lahve a foukne více dýmu do jejího otvoru. Vše začíná. A já nemám tušení, co se bude dít.

Tony do země vydupává rytmus, který začíná jako vzdálený rachot a pomalu roste s jemnou intenzitou srdečního rytmu. Olízne si rty a jemně píská. Je to jednoduchá melodie, kterou si matně pamatuji z dětství. Ale ne nějaká, kterou bych se kdy učil. Hvízdot se změní ve zpěv, který by mohl být ve španělštině nebo domorodé řeči quechua. Poté opět hvízdá. Možná jsou to zvuky, jež k němu přicházejí z éteru bez nějakého hlubšího významu.

Chvíli to tak pokračuje. Když dozpívá, otočí se k vyzáblému muži po své levici a naznačí mu, že je čas vypít lektvar. Muž poklekne před Tonyho. Sepne ruce jako při modlení. Tony uchopí jeho kostnaté prsty a spolu se kývají sem a tam a něco říkají. Tony pokládá otázky. Když je spokojený s odpovědí, nalévá do křehkého plastového pohárku černou tekutinu a natáhne ruce ke světlu svíčky. Pohárek se mu zdá málo naplněný a dolévá ho až po okraj. Muž se napije, chuť nápoje mu zkřiví tvář. Vrátí se zpět na svou podložku.

Rituál absolvují všichni v kruhu.

Sleduji, jak Luzma bere pohárek do svých rukou. Zkontroluje množství, zašklebí se a v nesouhlasu potřese hlavou. Tony dolévá zbytek zpět do lahve a nabídne jí, co zbylo. Luzma to do sebe vyklopí, jako by to byl panák alkoholu. Během okamžiku si sedá zpět na sedátko a vypláchne si ústa vodou ze své lahve.

Po patnácti minutách je řada na mně. Jdu k Tonymu. Ptá se mě, jestli jsem už někdy dříve užíval psychedelika. Prozradím mu, že jsem párkrát na vysoké jedl lysohlávky. Když jsem to zkoušel poprvé, skončil jsem v nemocnici. V psychedelickém omámení jsem řekl kamarádovi, že asi umírám, a ten uvědoměle zavolal sanitku. Pak mi v nemocnici vypumpovali žaludek. Samozřejmě že se o to zajímala policie. Po tomto zážitku jsem se halucinogenům nějakou dobu vyhýbal, ale po pár letech jsem je zkusil znovu. Na tripu jsem měl záblesk něčeho, co daleko přesahovalo mé myšlení.

Říkám toho o sobě víc, než bych měl.

Tony přikývne, pravděpodobně nejistý z mé upřímnosti. Nalévá téměř plný pohárek. Žádá mě, abych řekl své jméno, a pak lektvar přiblíží ke rtům a začne šeptat. Když mi ho nabízí, zadívám se na jeho hnědou barvu a zkouším si přičichnout. Úplně mi ochromí čichové buňky, takže nic necítím. Vypiji vše naráz. Má to konzistenci použitého motorového oleje a chuť někde mezi hnijícím ovocem a kávovou sedlinou. Mám lektvaru plná ústa a pomalu mi klouže do krku. Pachuť stále nemizí, nehledě na to, kolikrát polknu. Jakmile poslední ze skupiny dopije lektvar, někdo sfoukne svíčku uprostřed místnosti.

Ponořili jsme se do černočerné tmy.

Povím vám, čeho jsou si poustevníci vědomi. Pokud půjdete pryč, daleko, daleko do lesů, a budete velmi potichu, pochopíte, že jste propojeni se vším.
Alan Watts

KAPITOLA 1:
Vy jste vesmír

Tohle nebude jednoduché, ale mám něco důležitého, co vám musím říct. Je to druh zprávy, která je většinou vykřičena v nezpochybnitelném děsu. Pokud máte vlohy pro dramatično, můžete vyměnit žárovky v místnosti za ty, co mají odstín lidské krve. Představte si zvuk naléhavosti sirén, jež se blíží a vyžadují každou píď vaší pozornosti, jakou vaše tělo a mysl mohou nashromáždit. Možná se vaše pokožka začíná brodit v krůpějích potu a vaše oči se rozšiřují v očekávání toho, co přijde. Postavily se vám vlasy i vzadu na hlavě? Cítíte to ve svých kostech? (Mimochodem, pokud nejste člověk, toto platí i pro vás. Klidně zavrťte ocasem, zamávejte křídly, vyceňte své tesáky a plácejte ploutvemi úzkostí.)

Připraveni? Tak začínáme:

Všichni zemřeme.

Dobře. Vy už to dávno víte. A ano, asi jsem to trochu přehnal. Možná že ve vašem dětství byly okamžiky, kdy nad vámi tato myšlenka visela jako přízrak a strašila vás ve snech. Ale nyní už jste pravděpodobně tento existenční strach dostatečně potlačili, takže můžete v našem světě normálně fungovat. Je pravděpodobné, že pokud nemáte důvod o tom přemýšlet, tak jste se v poslední době smrtelností nezabývali.

Věc se má tak, že všechno živé má svou dobu trvanlivosti. Smrt je natolik jistá, že nevyhnutelnost konce ovlivňuje fungování našich těl. A to nejen ve smyslu reprodukce, kdy se snažíme předat naše geny další generaci, ale i každodenního fungování – veškeré pocity, nervové vzruchy a biologické popudy, které nás nutí konat. Trávíme svůj čas na Zemi tím, že děláme všechno pro to, abychom vymáčkli o trochu více ze svých těl a přenesli svou jedinečnou genetickou kombinaci na potomky. Pokud jde o evoluci, naše životy jsou téměř bezvýznamné a smrt je mechanismus, který umožňuje výměnu generací. Ale z naší perspektivy je evoluční pokyn plodit a přežít velmi osobní. Většina z nás někde v duchu ví, že ať už vypadají naše těla jakkoli, jsou mimořádně vhodná ke vzniku budoucích generací. A tato logika nás dostala poměrně daleko, co myslíte? My všichni pocházíme z řady evolučních vítězů, z doby dávno před tím, než se jednotlivé buňky vyvinuly z prvotního zemského slizu. Tak to je: vy, drazí čtenáři (nebo bakterie, ptáku, vlku či rybo), jste vrcholem těchto několika miliard let procesů a vývoje.

Ale je tu problém. Někde během minulých pár set let lidstvo udělalo zlom ve své zakořeněné evoluci. Když jsme ovládli technologie ke kontrole našeho světa, začali jsme věnovat menší pozornost naší vnitřní odolnosti. Možná to vše začalo tenkrát, když Homo erectus poprvé rozdělal oheň a vyrobil oblečení z kožešin. V tu dobu to byl velký skok vpřed do světa komfortu a pohodlí. Ale dokázali si jeskynní lidé představit elektřinu? Klimatizaci? Nebo zázrak internetu – dovážku jídla do domu? Půvab technologie nás dokonce informuje i o těch největších strastech: o naší smrtelnosti. Zatímco jeskynní lidé připisovali nemoci nadpřirozeným silám, moderní medicína nás učí, že na každé tělesné zhroucení se najde lék a procedura. Tlak na pocit pohodlí je v dnešní době tak silný, že v případě, že naše nejmodernější medicína selže, nastupuje pohřební byznys, který nás ubezpečí, že se budeme cítit pohodlně i po smrti, v elegantních saloncích a hedvábně potažených rakvích. Jen si to přiznejme: lidská touha po pohodlí je až absurdní. A to ani nemusíme nakouknout do dávné minulosti. Co by si o nás pomyslel člověk, který zažil světovou krizi, kdyby nás viděl rozzuřené kvůli pár minutovému výpadku Wi-Fi? Představte si, jak nás sleduje, když na mobilu vytáčíme číslo společnosti zajišťující internetové připojení. Jak řveme obscénnosti na pracovníka v call centru. Přiznejte to: už jste to zažili? Já rozhodně ano. Jako druh na sobě milujeme to, jak jsme chytří v ovládání světa okolo nás. Ale byl tento obrovský posun k ideálnímu stavu pohodlí opravdu dobrý nápad?

Teď přichází nepříjemná pravda: možná že nebyl. Důvod je jednoduchý. Můžeme vlastnit auta, která se řídí sama, a můžeme být uloženi k poslednímu odpočinku do pohodlných rakví. Ale stále jsme ti samí lidé, kteří spávali na otevřených afrických pláních. To znamená, že jsme vybaveni schopností přežít v nepřátelském prostředí a ve velmi těžkých podmínkách. Náš nervový systém, který se vyvinul, abychom přežili i v podmínkách ne právě ideálních, nefunguje jako digitální termostat. Není nastaven na hodnotu „komfort“. Pokud něco, tak tento mechanismus, který nám pomáhá v tvrdých, nebo dokonce nebezpečných přírodních podmínkách, je nyní zapojen dokonce více než kdy dříve. Sice už nemusíme bojovat s divokými predátory, ale čelíme silnému provozu v ranní špičce a z rádia slyšíme, že neustále roste cena potravin. Možná to zní šíleně, ale naše tělo reaguje na špatné zprávy. Na zvyšování cen v naší oblíbené restauraci reaguje stejně, jako když naši předci bojovali se lvy, tygry a medvědy. Naše těla chtějí reagovat a chránit nás před hrozící zkázou. Dokonce i negativní myšlenku vnímají jako hrozbu, i když nám ve skutečnosti nic nehrozí.

Takže Houstone, máme problém. A není to žádná maličkost.

Výsledkem je společnost, jež je postižena úzkostí, autoimunitními poruchami, únavou, samotou a všeobecným pocitem neklidu. Nezáleží na tom, jak moc se snažíme odříznout od přírodního světa. Tvrdá realita přírody nakonec vyhraje.

Cílem této knihy je skloubit biologii, kterou jsme zdědili po našich dávných předcích, se světem, v němž žijeme dnes. Prozkoumáme nástroje a možnosti, které znovu obnoví nervový systém tak, abychom náš život co nejlépe prožili. Abychom to dokázali, budu vám klást dost těžké otázky.

Jaký je nejdůležitější smysl života?

Způsob, jakým v podstatě rozumíme evoluci je ten, že hlavní smysl života na této planetě se opravdu točí pouze okolo narození, přežití, plození, mutací a smrti. Je to zásadně mechanický proces, který dělá ze zázraku života docela nudu. Evoluční biologové rozumí evoluci vývoje po tisících a milionech let. Ale ani oni nemají klíč, aby porozuměli každé jednotlivé události, jak se vyvíjely rody měkkýšů, ptakopyska nebo primátů. A to mě přimělo si položit otázku, zda to všichni ti vědci, kteří pečlivě a donekonečna zkoumají pravěké zkameněliny, nedělají špatně. Možná že je to právě tento okamžik, něco, co je tady a teď, co dává důvod k evoluci. Něco tak zřejmého, že jsme to jednoduše přehlédli.

Tohle si myslím já: možná že účel života je ho zažít, ty okamžiky radosti, empatie a lásky, tak jako okamžiky bolesti, utrpení a ztráty. Věci, jež nikdy ze zkamenělin nezjistíme. Možná že právě tyto pocity jsou to, co se snaží evoluce uchovat.

K tomuto dni ještě stále úplně nerozumíme vědomí a skrytým mechanismům, které ho řídí. Ale jedno víme. Začátek nebyl jasně formulovaný a daný. Vše se vyvinulo z jednoduchých forem života, které měly schopnost cítit a reagovat na životní prostředí. Tato stvoření chtěla žít. A touha pokračovat znamenala, že jejich vzácné zkušenosti, jejich absolutní pochopení světa, byly jejich právoplatnou evoluční výhodou. Nebo jinak řečeno, pocity a emoce se vyvinuly, aby daly důvod k životu.

Tam, kde většina evolučních biologů vidí konkrétní zlomové body, které přičítají pomalému procesu změn v průběhu tisíciletí, tak žádná z těchto změn by nenastala bez jedinečné zkušenosti jednotlivého rodového předka. Ze způsobů, jakým učíme evoluci, se zdá, že síly, které ovlivňují jednotlivé druhy, jsou velmi pomalé procesy přirozeného výběru a genové mutace. Podle těchto vědců je evoluce vztah mezi životním prostředím a fyzickou schránkou zvířat. Když se na tento vzorec díváme na makroúrovni, přehlížíme jednotlivá stvoření, která musela mít důvod pozměnit své geny z generace na generaci.

Tato kniha je o průsečíku tří veličin, kterými jsou: naše těla – fyzický hardware, který jsme zdědili díky tisícům generací našich předků; naše mysl – subjektivní zkušenosti naší mysli; a svět okolo nás – který na nás vyvíjí tlak, nutí nás vnímat naše pocity a nabízí šance, abychom se mu přizpůsobili. Na těchto stránkách vám ukážu a vysvětlím, že máme vlastně daleko více možností, jak prožít svůj život, než bychom si mohli myslet. Více možností, než by vědci připustili, že je možné.

Je to kniha o tom, jak žít.

A to také znamená, že je i o smrti.

Všichni živí tvorové lpí na životě. Hrozba smrti spouští v mozku hormonální procesy, které ovlivňují svalové kontrakce a srdeční činnost. Vyvolává pocity potěšení nebo bolesti v závislosti na úhlu pohledu každého z nás. Poté určí, zda je reakce nezbytná, nebo zbytečně riskantní. Pokud by byl život film, můžeme si být stoprocentně jistí, že neskončí happy endem. Ale hlavní úlohou života není dostat dobrou práci, platit si důchodové pojištění, pracovat 40 hodin týdně, dokud nejste dostatečně staří na to, abyste v tom nemohli pokračovat a poté pokojně zemřeli ve spánku. Pointa života je v tom, aby vše, co zažijeme, stálo za to. Smrt je náš největší učitel, protože nám nabízí možnost si zvolit, jaký život chceme žít.

Tato kniha má název Klín. Přemýšlím nad Klínem jako nad kombinací metod, tréninku a pohledu na svět, který umožní lidským bytostem převzít kontrolu nad vlastními životy. Více vám povím za chvíli. Ale nejdříve – příběh.

…

Před pár lety jsem napsal knihu Co tě nezabije o svém setkání s holandským fitness guru Wimem Hofem. Ten je známý díky několika světovým rekordům dokazujícím jeho odolnost vůči chladu – tři čtvrtiny výstupu na horu Mount Everest s odhalenou horní polovinou těla, nejdelší ledová koupel na světě, maraton na polárním ledu bosý a také jeho záhadná schopnost kontrolovat svůj imunitní systém v laboratorních podmínkách. Když jsem se dozvěděl, že zkouší naučit svou metodu ostatní lidi, myslel jsem, že je Hof šílenec a šarlatán, který se chystá zabíjet lidi tím, že je nutí dělat nebezpečné věci v ledové vodě. Místo toho jsem zjistil, že jsem během pár dní schopen se naučit totéž co on. A zatímco jsem přišel na to, že Hof opravdu byl a je šílenec, je také něco jako prorok, který předurčuje způsob, jak lidé mohou převzít kontrolu nad svým tělem. Jestli chcete pochopit, jak tohle všechno začalo, tak rozhodně stojí za to si tu knihu přečíst. Nicméně vše, co momentálně potřebujete vědět o této knize, je, že Hofovy tréninky mě naučily najít sílu tím, že jsem pohodlně seděl v ledové vodě, zadržoval dech, jako by na tom závisel můj život, a nakonec jsem objevil techniku, jak ovládat svůj imunitní systém.

Stovkám tisíců lidí to skutečně pomohlo přeformulovat jejich vztah k vlastnímu tělu. Stěží uběhlo pár dní, aby mi někdo neposlal zprávu o tom, jak moje kniha změnila jejich život. Díky této zpětné vazbě jsem zjistil, že existuje určitá spojitost: jakmile se lidé naučili jeden způsob, jak ovládat své reakce ve specifických podmínkách (většinou ve studené vodě), za jakých dalších podmínek se sami mohou trénovat, aby se mohli dál rozvíjet? Tato otázka mě přiměla prozkoumat hranice svého těla a mysli. Přinutilo mě to, abych své znalosti rozšířil jak filozoficky, tak vědecky a rozšířil i okruh vlastních zkušeností. Dovedlo mě to k tomu, abych si vytvořil nový přístup, který jsem nazval Klín, jako možnou cestu vnímání světa. Možnost, jak být na světě. Možnost odříznout iluze, které nám způsobuje náš imunitní systém orientovaný na strach ze smrti. Pomohl mi přežít, a dokonce na tom být fyzicky lépe ve světě pokrouceném technologickou blažeností.

Ale než začneme, mám pro vás důležité upozornění, které si musíme ujasnit. Nejsem vytrvalostní sportovec, vizionář nebo manekýn spodního prádla, ani nejsem významný profesor na jedné z nejlepších světových univerzit. Nejsem špička v určitém oboru. Stejně jako kdokoli jiný, nejsem dokonalý a občas chybuji. Jediná dovednost, která mě kvalifikuje k řešení tak složitého tématu, je všeobecná ochota zkoušet nové věci a schopnost pokládat spousty otázek. Zatímco jsem pociťoval Klín a naučil se spoustu úžasných věcí, které mě udělaly silnějším a šťastnějším člověkem, jsem stále jeho studentem. Stále existují určité aspekty Klínu, které nemohu vysvětlit. Musíte je cítit, vidět, ochutnat a uvolnit se při nich. Nemám všechny odpovědi na velké životní otázky. Místo toho tato kniha popisuje mou snahu jít opravdu do hloubky toho, co jsem se naučil, a popsat, co jsem zažil. Doufám, že ukážu čtenářům možnosti a nástroje, pomocí nichž se mohou vydat na svou vlastní cestu a klást otázky.

Abyste porozuměli tomu, jak vše začalo, musím vás vzít zpět do doby, kdy řada událostí změnila můj pohled téměř na vše. Byla to cesta, která mě měla podle mnoha lidí zabít.

Po letech tréninku s Hofem jsem se rozhodl přijmout poslední výzvu. Dokázat, že jsem překonal to, kde jsem si myslel, že jsou meze lidských schopností. Hof a já jsme společně s výpravou asi dvaceti dalších lidí plánovali výstup na vrchol hory Kilimandžáro s použitím Hofovy dechové metody. Chtěli jsme to dokázat za méně než třicet hodin bez použití bezpečnostních aklimatizačních přestávek – což, jak mi bylo řečeno, by byl rekord. Ptal jsem se členů environmentální jednotky armády Spojených států, jak si myslí, že dopadneme. Předpovídali nám, že 75 procent z nás bude mít tak málo kyslíku v krvi, že to budeme muset vzdát. Holandská horolezecká asociace si myslela, že všichni zemřeme. A to bylo ještě před tím, než jsem jim řekl, že půjdu bez trička. Téměř nahý.

Můžu jenom říct, že výstup nebyl jednoduchý. Ve výšce 3700 metrů jedna žena ze skupiny dostala výškovou nemoc a lékaři ji museli snést zpět dolů do úbočí. Ve 4600 metrech se vše zvrhlo. V záchvatu touhy po rekordu, kdy jeho vlastní impozantní vytrvalost zastínila blahobyt celé skupiny, se Hof dožadoval vynechání oběda před konečným výstupem. Zbytek skupiny se začal bouřit. Profesionální průvodci odmítli pokračovat, protože si mysleli, že je to moc nebezpečné. Já jsem byl jedním ze dvou lidí, kteří se rozhodli pokračovat ve výstupu. Říkal jsem si, že je to moje práce, musím přece napsat knihu. Následoval jsem Hofa i přesto, že jsem byl naštvaný kvůli nebezpečí, jemuž mě vystavil. Byl jsem unavený a měl jsem nohy jako z olova. Zrak se mi mlžil kvůli klesajícímu množství kyslíku. Musel jsem víc a rychleji dýchat, abych svůj svět opět rozzářil. A pak se to stalo. Uviděl jsem, jak Hof uklouzl na uvolněném kameni a téměř upadl.

Když jsem viděl nezlomného „ledového muže“ jít na hranici svých možností, zjistil jsem dvě věci. Zaprvé, že mé rozhodnutí následovat Hofa na cestě nebyla jeho zodpovědnost, ale moje. A zadruhé, že úspěch nebo selhání na okraji lidských možností závisí na mém vztahu k okolnímu prostředí. Techniky, jež jsem se naučil, mi pomohly snížit množství chyb předcházejících fyzickému zhroucení a daly mi malou výhodu k možnosti přežít na hoře samotné.

Místo pěti dnů, které jsou běžně k vystoupání na Gilman´s Point potřeba, jsem se na vrchol Kilimandžára dostal s holou hrudí za pouhých 28 hodin. Prudký ledový vítr bičoval mou odhalenou kůži, vytvářel sněhové jazyky a odrážel se zpět od strany ledovce. Obrázek nás dvou stojících pod vrcholem proletěl zprávami po celém světě. Na něm mám na sobě pouze tenké kalhoty proti větru a čepici. Má hruď je vystavena všem vnějším vlivům. Naplnil jsem své plíce studeným vzduchem. I přes mráz jsem se netřásl. Popravdě, téměř jsem cítil teplo.

Tenhle výlet neměla být senzace, kdy bezohledně vzdorujeme smrti. Byl to připravený pokus ukázat světu, jak snadno mohou lidé adaptovat svá těla na ty nejtěžší podmínky. Všichni jsme silnější, než si myslíme.

Náš druh se vyvíjel ve stále se měnícím životním prostředí. Od vyprahlých afrických pouští až po ledem obalená pohoří, s pouhým minimem technologií, které by nám napomáhaly. Kdysi jsme přežívali na pustých ostrovech v Tichém oceánu, spalujících pustinách, nesnesitelných džunglích a také nad Polárním kruhem. Tyto podmínky formovaly naše biologické procesy, zatímco naše smysly nás bezpečně vedly skrz výzvy, kterým jsme čelili.

Tak proč nejsou moderní lidé stejně robustní jako lidé, kteří tu byli před námi? Děsíme se extrémů a choulíme se do technologického komfortu. Klimatizace, elektrická světla, neustálá zásoba potravin a snadno dostupná doprava jsou pro většinu z nás tak neskutečně jednoduché, že nikdy neopustí svou bublinu homeostatické blaženosti. Většina z nás se chce cítit pohodlně. Upřednostňujeme být otupělí vůči světu okolo nás. Životní styl, kdy převážnou většinu času trávíme uvnitř, téměř zcela úplně odstranil sezonní výkyvy teplot tak, že spousta z nás věčně žije v umělém létě. Vlivem toho otupujeme přírodní signály, jež stimulují náš nervový systém a možnost adaptace. Ve zkratce – ignorovali jsme schopnosti našeho těla ve prospěch chytrosti našich vynálezů. Přijali jsme léky, které byly vynalezeny, abychom obešli v naší mysli zabudované léčebné schopnosti a místo toho pracovali na našich tělech, které považujeme za trochu víc než stroje. Mnoho schopností, které jsme zdědili díky evoluci, je stále netknutých a nevyužitých.

Vylezl jsem na tu horu částečně i proto, abych ukázal, že biologické systémy, na které naši předci spoléhali kvůli přežití, nejsou ztraceny. Jsou jen trochu zaprášené. Odolnost je naše výsada prvorozeného a klíč k opětovnému návratu síly a navázání kontaktu s přírodou. Výkon na Kilimandžáru mi dal důkaz, že civilizační závislost na technologiích a komfortu podkopává přirozenou tělesnou odolnost získanou evolucí. Měl jsem zprávu, která byla do očí bijící. Ukázal jsem, co může dokázat docela obyčejný člověk díky vystavování se chladu a dechovým cvičením. Vždy jsem věděl, že máme hranice, které lze posunout. A pravidla, jimž mě Wim Hof učil, byla pouze začátkem k porozumění hlubších principů.

Zvládnutí mých reakcí na studenou vodu, žár a emocionální výkyvy donutilo tělo se přizpůsobovat. A toto přizpůsobování se neodehrává pouze při extrémních fyzických výkonech. Ale i ve světě, který je nám tak známý. V každodenním světě okolo nás.

Naše generace v podstatě předpokládá, že klíč k lidskému zdraví stojí na dvou hlavních pilířích, kterými jsou zdravá strava a pohyb. Máme sklony věřit v to, že když budeme jíst správné potraviny a pak správně cvičit, výsledek se dostaví. Nicméně je tu třetí pilíř, který téměř ignorujeme. Je to životní prostředí okolo nás, jež formuje náš organismus. Vnější vlivy jsou páky, číselníky a tlačítka, které našemu nervovému systému přímo posílají zprávy. A ten na oplátku používá tyto vnější vlivy k určení, jak bude tělo reagovat na podněty okolo nás.

Spoléhal jsem na tento třetí pilíř, když se mi ledový prst atmosféry bezbolestně zabodl do kůže a připadalo mi, že mi africký kontinent srostl s nohama. Cítil jsem svou sílu vycházející z kamenných polí, pusté tundry, a nakonec i ze zelených tropů na úpatí sopky. Toto matoucí spojení mi dokázalo, že přežití byl vztah. Vyjednávání mezi člověkem a přírodou. A to bylo to nejdůležitější zjištění v mém životě.

Já jsem vlastně na té hoře nebyl.

V podstatě jsem já byl tou horou.

Každý ledový krystal na mé kůži, každý poryv větru a kousek kamene pod mými botami byli součástí jedné velké existence, živoucího systému. V tom okamžiku tam nebyla odlišnost mezi tělem a okolním prostředím. Síla změnit lidskou biologii nevychází pouze z odhodlání překonat cokoli, co leží před námi, ale ze zjištění, že rozdíl mezi prostředím a tím, co se děje uvnitř nás, je iluze. My nejsme protivníci bojující proti světovému podnebí a systémům počasí. Jsme s těmito obměnami, jež určují hranice našeho těla a dávají životu smysl, propojeni.

Ta jednota, kterou jsem cítil na hoře, ze mě udělala součást jednoho obrovského živoucího ekosystému, který funguje v měřítkách tak velkých, jako jsou tektonické posuny. Ale také v nekonečně malém měřítku mikroorganismů obývajících má střeva a autonomní buňky mého imunitního systému. Žiji v ekosystému a v ten samý okamžik jsem ekosystémem. A vše dohromady je samo o sobě součástí obřího živého superorganismu. Zatímco já mám jistou představu o sobě na té hoře, moje vědomá zkušenost je pouhý jeden aspekt donekonečna složitého systému. A ten je tak obrovský, že si nemyslím, že ho někdy pochopím.

Nejdůležitější věc, kterou jsem se na této cestě naučil, byla také ta nejsložitější k pochopení. Když jsem prostředí, jak zároveň můžu být jednotlivec? Jak mám tedy vnímat svět? I když se to zdá nepřirozené, tak ve své podstatě nejsme tím, kým si myslíme, že jsme. Místo toho je naše vlastní vnímání pouze jedním článkem v nekonečném řetězci událostí mezi nejmenšími molekulami v našich tělech a samotném vesmíru. Vědomí je většinou jen souvislost.

Dovolte mi to vysvětlit. Vezměte si ten samý okamžik z pohledu bakterie v mém střevě. Potřebuji, aby bakterie přežila. Žijeme v symbióze. Pomáhá mi strávit potravu a zajistit tak energii. Potlačuje určité biologické mechanismy, takže kdyby přestala plnit svou funkci, mohl bych onemocnět. Také je se mnou na vrcholku hory, dokonce si myslím, že dokáže pochopit, co taková cesta znamená. Teplotní změny na mé kůži, nižší přísun kyslíku a psychická námaha v mém mozku vyvolávají pocity. Poté mozek vyšle signály k uvolnění chemikálií a hormonů, které změní prostředí, v němž bakterie plave. Cítí změny ve svém světě a odpovídá tajemnými chemikáliemi, které mně, chlápkovi bez trička, dávají značnou dávku energie. Takto funguje průběžná zpětná vazba mezi pocity na mé pokožce a světem, který vytvořilo moje tělo pro všechny ty věci uvnitř. Z pohledu bakterie pro ni bylo Kilimandžáro jako koupel plná adrenalinu. Já jsem pro náš svět jako ta bakterie.

A nyní uvažujte v ještě větších souvislostech. Kým byste byli, kdybyste neprožili dětství? Bez kamarádů? Bez svých zvyků a vzdělání? Pokud byste si nikdy nenamohli sval? Kdybyste nikdy nebyli nemocní? Nebo kdybych parafrázoval Alana Wattse: „Kým bys byl bez slunce?“ Vše, co jste kdy zažili, ve vás zanechává stopy a utváří vás. Bez slunce byste tuto knihu nečetli, ale ani by neexistovaly knihy. Nebyla by společnost, jež by vás vychovávala, a nebyl by evoluční proces, který by utvářel vaše kosti a krev.

Vše, co vnímáme jako nepřetržitou vědomou zkušenost, ve skutečnosti zásadně závisí na souvislostech. Jsme shlukem vzájemně se ovlivňujících událostí uvnitř našich těl. Náhodný výskyt neurologických spojení v závislosti na větším celku, vše v ten samý okamžik.

Neexistuje vy.

Neexistuje já.

Existuje pouze všechno dohromady.

O čem uvažujeme jako o sobě, je ve skutečnosti sled vztahů a subjektivních zážitků. Někdy jsou tyto vztahy vnořeny jeden do druhého jako do ruské panenky (matrjošky), s vrstvami v mozku, vzorci v nervové soustavě, hormony a fyziologií, zabalené do jednoho balení. Jindy o sobě můžeme přemýšlet jako o síti zkušeností, vzorců, porozumění a vztahů vně našich těl. Vrstvy stejné panenky, které sahají ven donekonečna. Je zarážející nad tím takto uvažovat, protože se cítíme být jedineční. Jak jinak můžeme porozumět světu než svýma očima?

Jak můžeme být vesmír a zároveň sami sebou?

Je to ten samý základní paradox, na který narážejí fyzikové při zkoumání světla. Záleží na tom, jak jej pozorujete, zda jako částici, nebo vlnu. Je to tajemný objekt, který prochází skrz vesmír, a v ten samý okamžik je to energetické vlnění rozpínající se všemi směry. Většinou zažíváme vědomí jako částici s individuální cestou a směrem. Nicméně tento zážitek nastane, jen když je ve vztahu s větší součástí systému.

Naštěstí je tu kompas, který nám z tohoto filozofického bahna ukazuje cestu ven. Dva ukazatele, jež definují, kým jsme, a co je důležitější, kým bychom mohli být. Stres a volba.

Stalo se mi to, až když jsem byl na pokraji zhroucení a na pokraji svých fyzických sil. Tehdy jsem opravdu pochopil, jak stres vytváří spojení mezi venkovním světem a mou vnitřní biologií. V tom okamžiku jsem měl šanci propojit své mitochondrie s horou.

Stres určuje, jací jsme mentálně a fyzicky. Působí na naše vědomí a zároveň podněcuje biologické pochody. Na hoře jsem objevil, že to, co cítím a jak reaguji na vjemy okolo sebe, je nástrojem ke kontrole obojího. Mého těla a vztahu k celému světu. Mé pocity a reakce v podstatě určují moje místo v něm.

Tento okamžik mého rozhodnutí je to, co nazývám Klín. Je to nástroj, trénink a myšlenka, které nás činí skutečnější pokaždé, když ho použijeme.

Nejpříjemnější cesta, jak nad Klínem přemýšlet, je, že je to volba, jak oddělit podnět od reakce. Vše, co cítíte, začíná jako impuls od okolního prostředí a poté vaše tělo reaguje zážehem nervů, vyplavením hormonů a mentálními vzorci. Klín je míra kontroly, kterou všichni musíme vložit do prostoru mezi vjemy z okolního světa a fyziologické reakce, které to spouštějí.

Klín vám umožní být zdravější, šťastnější a silnější v každé situaci nebo v jakémkoli prostředí. Je užitečný pro zlepšení vaší vytrvalosti, při snaze o kreativitu, v podnikání anebo při zotavování se ze zranění, nemocí, překonávání psychických traumat a při napravování poškozených mezilidských vztahů. Je to proto, že v každé situaci vzniká určitý vztah mezi stresem a vrozenými automatickými reakcemi. Použití Klínu představuje možnost kontroly v situacích, v nichž se cítíme nepříjemně.

Problémem v pochopení Klínu, a co je tak složité vysvětlit, je, že vy, nebo raději vaše ego není to, co vždy rozhoduje. Vzpomeňte si, neexistuje žádné já. Všechny jednotlivé části a okolní prostředí pracují společně, aby vytvořily dokonalou iluzi nás. Ego je pouze jedna perspektiva reality, která je součástí superorganismu. Ale vysvětlit toto pojetí v měřítku celého vesmíru, jako superorganismu, je příliš složité. Není možnost, jak vysvětlit nesmírnost Kilimandžára a střevní bakterie. Budu se snažit vysvětlit, jak funguje Klín v lidském měřítku. Způsob, jakým rozumíme světu z naší perspektivy. Tento konkrétní rámec je pouze jedna ruská panenka vnořená do řady dalších. Ale právě ten se stane tím naším rámcem. Způsobem, jak jej vnímáme. My všichni máme svá unikátní propojení s vesmírem. A přesně tato propojení jsou tím pravým místem, kde začít. Ale nezapomínejte, že naše vlastní perspektiva mívá omezení.

Klín do této smyslové cesty vkládá prvek volby a mění, jak vnímáme a prožíváme svět. Většinou ho považuji za podstatné jméno (Klín), můj úhel pohledu, jako volbu mezi podnětem a odezvou. Ale také ho můžeme vnímat jako klín, tím myslím specifickou techniku, předmět nebo intervenci, kterou použijete k vložení tohoto ovládacího prvku. Tak například při vystavení těla chladu, je ledová koupel klínem, ale Klín je mentální trik, který používáme, abychom potlačili svalový třes.

Vzhledem k našemu biologickému složení jsou tři možnosti, jak můžeme začít kontrolovat a měnit naše zkušenosti s životním prostředím. Můžeme použít klín v okamžiku stresu z okolního prostředí. Můžeme použít klín během nějakého prožitku, tedy potom, co vznikne stres a nervový systém je zaneprázdněn přenosem informací do mozku. Anebo také můžeme použít klín později, kdy mozek začíná chápat, co mu právě nervový systém řekl – tzn. během myšlení. Pojďme si to lépe vysvětlit.

• Stres – vjem: Signály od životního prostředí, které prožíváte. Stres je jednoduchý vjem, který přichází z okolního světa a není v podstatě pozitivní ani negativní. Vše, co na nás z okolního světa působí, je určitá forma stresu. Tyto vjemy mohou mít různou formu, jako jsou například teplota, tlak, zvuk a zápach (nebo abych to upřesnil, vibrace a molekuly), světlo a textura. Ale také mohou být více komplexní. Různé interakce, které na sebe navzájem působí, hrozby, nápady, a dokonce vztahy mezi vámi a ostatními lidmi.

• Pocity – signály: Jsou to impulsy, které váš nervový systém zpracuje, vyšle do mozku a předá informace o vjemu. Tyto signály – doteky, vůně, výjevy, změny tlaku atd. jsou spojením mezi myslí a životním prostředím. A také jsou jedinou možností, jak můžete fyzicky něco zažít.

• Nastavení mysli: Je to způsob, jak mysl interpretuje vaše pocity – váš mentální přístup, očekávání, emoce a náladu v okamžiku, kdy obdržíte signál od vaší nervové soustavy. V této knize je občas tento přístup nazýván „zaměřením“. Například zaměření se na sílu, odolnost, optimismus a radost je způsob, jak změnit vnímání stresu na pozitivní. A naopak zaměření se na strach, pesimismus, beznaděj a paniku často vnímání stresu ovlivňuje negativně.

Za to, co víme o světě, vděčíme našim pocitům. Bez nich by naše mysl byla jako uzamčená krabice odstřižená od reality. Vjemy, pocity a myšlení definují naše zkušenosti a jsou alespoň částečně pod naší kontrolou. Změnou prostředí okolo nás měníme pocity, které vstupují do naší nervové soustavy. Změnou našich pocitů se signály filtrují dřív, než dorazí do mozku. Naše myšlení určuje, co pro nás (pro naše těla) tyto signály doopravdy znamenají. Dohromady vzato, tento proces určuje, jak naše tělo reaguje na okolní svět. Vložením klínu se učíme jazyk, který naše tělo používá při předávání informací o prostředí okolo nás. Jeho skladba a gramatika není tvořena slovy. Jsou to pocity, emoce a pozorování vazeb mezi vaší myslí a vnějším světem. A protože životní zkušenost je alespoň částečně postavena na biologických procesech, její změnou změníme i fyziologii. Toto vědění je neskutečná moc.

Když odpočíváme v chladnu, nezastavíme se v horku, najdeme klid v chaosu a čelíme věcem, kterých se děsíme, měníme svůj nervový systém zásobou nových reakcí. Když se cítíme dobře, jsou v klidu i tělesné procesy. Klín nás učí, jak používat vnější podněty, jež vyvolávají předvídatelné reakce nervového systému, a poté tyto reakce našeho vědomí řídit a kontrolovat.

Stres je subjektivní, proto to funguje. Způsob, jakým člověk reaguje na venkovní vjemy, má co do činění s jeho duševním rozpoložením. Někomu, kdo trpí posttraumatickou stresovou poruchou (PTSP) a uslyší v dálce hlasitý zvuk výfuku auta, může tento vjem vyvolat panickou ataku. Zatímco někdo jiný by mohl celou noc trávit pozorováním ohňostroje. V obou případech jsou environmentální podněty stejné, ale dva nervové systémy reagují úplně jinak, protože každý z nich tento vjem jinak vnímá. V prvním případě jsou tyto hlasité zvuky přednastaveny jako katastrofa, nebo dokonce smrt. V tom druhém jsou součástí rituálu, který pomáhá lidem spojit se s komunitou osob prostřednictvím oslav. Klíčem k tomu, aby jedinec trpící onemocněním PTSP lépe zvládal vjemy vyvolávající paniku, je, že změníme jeho zkušenost s tím, co pro něj tento vjem znamená.

Aby bylo jasné, použití klínu nezaručuje všem stejný výsledek. Klín nabízí možnost, jak se propojit s nervovým systémem. Protože fyziologie lidí je ve značné míře stejná. Ale vlastní zkušenost se změnou je jedinečná stejně jako ten, kdo ji praktikuje.

Techniky, z nichž Klín vzešel a na jakých je postaven, většinou nezaberou moc času. Často se jedná o krátké intervence, zásahy, které naruší zavedené vzorce automatických podnětů a odpovědí na ně. Ano, vyžaduje to nějaké úsilí. Dechová cvičení každý den. Ale tyto techniky se nemají stát zvyky. To by pak ztratilo smysl.

Vždy totiž nemáme kontrolu nad tím, co se nám děje. Někdy si nemůžeme vybrat okolní prostředí, jindy se naše mysl jaksi zasekne a nejsme schopni změnit svou náladu. A naše smysly často reagují, jen když provádíme určitá cvičení a dechové techniky nebo díky pomoci určitých chemikálií. Nicméně když se záměrně snažíme ovlivnit naše konkrétní tělesné reakce, vždy nalezneme alespoň jedno místo, kde můžeme do procesu vložit jistou kontrolu a využít tento nový prostor při tréninku našich těl, aby fungovala jinak.

A věřte mi, neuděláte chybu. Vyvinuli jsme se k tomu, abychom Klín používali.

Ve skutečnosti ho používáte celý svůj život. Vždy, když se snažíte potlačit své fyzické reakce a nepodlehnout stresu, používáte Klín. Může to být stejně jednoduché, jako když se vědomě snažíte oddálit kýchnutí nebo odolávat nutkání se smát, když vás někdo lechtá. V těchto případech, a i při tisíci jim podobných, se soustředíte na své pocity a snažíte se změnit to, co chce vaše tělo dělat automaticky. Z určitého pohledu je právě tohle důvod, proč smysly máme.

Pokud se na časové ose evoluce vrátíte dostatečně daleko, život na Zemi začal díky hrstce jednobuněčných stvoření před 3,8 miliardami let. Tyto buňky se vytvářely a umíraly. Nakonec se z nich vyvinuly stromy, mastodonti, houby, motýli, chobotnice, žraloci, dinosauři – a ano, také lidé. Každá živá věc má nějaký smyslový hardware, který zjišťuje, co se kolem něj děje, a mechanismy k přizpůsobení se. Pocity, jež předávají informace o vnějším světě, se odrážejí na fyzických změnách uvnitř. Pro sofistikovanější stvoření, ta s komplexními nervovými systémy, to může fungovat i obráceně. Vnitřní pochody ve vnímání mohou změnit způsob, jak reagujeme na životní prostředí.

Samozřejmě že stromy, houby a květiny na podněty reagují jinak než slon nebo pták. Ale reagují. A to znamená, že vše, co vaše tělo dělá, jakýkoli druh pocitu, fyzická vlastnost a autonomní reakce, vzniklo díky evoluci. Každý z pěti smyslů a biologické mechanismy, které dnes máme, dali našim předkům nějakou evoluční výhodu. Pocity jsou nástroje a my je používáme.

To samé platí pro emoce. Cítíme lásku, nenávist, nudu, úzkost, depresi, strach a vše ostatní, protože schopnost tyto emoce cítit má předat evoluční výhodu dál našim potomkům. Emoce vytvářejí symbolický odkaz mezi tím, co se děje v okolním světě, a tím, co se děje uvnitř našeho těla. A protože evoluce je dost pomalý proces, bylo by poměrně arogantní si myslet, že smyslové a emocionální nástroje, k nimž měl Homo sapiens přístup, byly už zcela zformovány, když první jedinec našeho druhu začal chodit po Zemi před více jak 200 až 300 tisíci lety. Podívejte se na anatomii jakéhokoli savce a uvidíte známé stavby těl. Stavba kostí, plíce, srdce, oči, mozek atd. Tyto orgány byly natolik užitečné, aby vydržely redukování v rámci evolučního procesu. A to natolik, že poznání závisí na anatomické struktuře mozku. Dává tedy smysl, že většina tvorů s podobnou stavbou mozku má určitou úroveň emocionálního a smyslového vnímání srovnatelnou s námi. Naše vědomí a smysl vnímání sebe sama vznikly díky evoluci.

A zde je jádro věci. Protože pocity a emoce v říši zvířat existují (a pravděpodobně v jiných říších do jisté míry také), znamená to, že každý tvor na Zemi má určitou úroveň emoční subjektivity. Co se týče Klínu, mají všechna stvoření schopnost se rozhodnout, jak budou reagovat na stres. A tato rozhodnutí pomáhají určit, zda se mají předat v jejich genech dál. Až na pár výjimek je tohle druh tvrzení, kterého se vědci děsí. Věda totiž chce věcné důkazy, jež přežijí v záznamech. Ale naše vnímání není zkamenělina a mnoho vědců ignoruje jeho důležitost. A kvůli tomu ztrácejí schopnost vnímat společnou řeč, která spojuje všechny živé věci.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Klín.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.