APLIKOVANÁ PSYCHOLOGIE ARCHITEKTURY
KNIHA I.
UTAJENÝ SVĚT ARCHITEKTŮ

(srpen 2018–březen 2021)

Karel Smejkal

ve spolupráci s psychology Ivou Beňovou a Olegem N. Mazurovem

Ve společnosti Wienerberger se dlouhodobě zajímáme a významně podporujeme řadu programů a soutěží pro studenty středních a vysokých škol. Naše činnost nás zavedla až k práci doktora Karla Smejkala, jednoho ze zakladatelů studentské mezinárodní architektonické soutěže INSPIRELI AWARDS. Protože jsme světovým lídrem v oblasti inovací stavebních materiálů, přišlo nám zajímavé spojit se s tímto inspirativním člověkem také v dalších jeho projektech, mezi které patří i tato publikace.

Aplikovaná psychologie architektury je světovým unikátem, tématem, kterému se v tomto kontextu předtím nikdo nevěnoval. Když přišla možnost podílet se na této publikaci, bylo nám velkou ctí stát se jejím partnerem. Smyslem vědních oborů je mimo jiné hledat a objevovat. Totéž platí i o vývoji našich produktů, za kterým stojí především lidé a jejich usilovná práce, architekti myšlenek a vizí.

Partnerem této knihy jsme proto, že chceme podporovat rozvoj mladých architektů. Chceme sledovat, jak se jejich nápady realizují. Víme totiž, že geniální myšlenka se lépe rodí v čisté hlavě.

Robert Krestýn
ředitel Business Development a Marketing

Obsah

Předmluva

Poděkování

Bílý pes

Východiska

Co je to psychologie

Co je to architektura

Geneze aplikované psychologie architektury

První dotek psychologie

Psychologie staveb

Od psychologie staveb k psychologii architektury

Psychologie architektury, nebo psychologie architektů?

Horizont vzniku architektonického díla

Způsob uvažování

20 let mezi architekty

Architektura a hudba

Pilotní průzkum

Pohár Wings to the future

Ten projekt není můj

Definice psychologie architektury

Environmentální vs. architektonická psychologie

Architekt a zodpovědnost

Struktura definice

Lustr ve Wuppertalu

Výzkum

Hypotéza I. Rozložení temperamentu v architektonické komunitě

Najdi si svého architekta

Výsledky testování architektů pomocí hry Najdi si svého architekta

Rozložení temperamentu

Hypotéza II. Typologické zaměření architektů

Hypotéza III. Skrytý rukopis architektů

Grafický test kreativity

Třídění galerie realizací

Hypotéza IV. Identifikace kompozice

Změnou architekta změníme vše

Předpoklady a možné závěry

Hypotéza V. Přístup architektů ke klientům dle typologie

Hypotéza VI. Vliv vzdělání na preference v architektuře

Hypotéze VII. Psychologický audit architektonického ateliéru

Aplikace psychologie architektury

Předmět Aplikovaná psychologie architektury

Teoretický základ předmětu

Struktura předmětu a zkušenosti

Seznamka architektů

Umělecká hodnota architektonického díla

Definice umění

Je architektura umění?

Toaletní skripta

Souboj s profesorkou ekonomie!

Začátek

Přílohy: Psychologie staveb (Abstrakt disertační práce 2008)

1. Cíle disertační práce

2.1 Podstata preferenčně strukturální metody

2.1.1. Charakteristiky

2.1.2. Nároky

2.1.3 Dynamika charakteristik

2.2 Metodika

2.3 Příklad hodnocení

2.3.1 Hodnocení sportovní stavby

2.3.2 Závěr sestavení metodiky Preferenčně strukturální metody

2.4 Výsledky, přínos práce pro praxi

2.5 Závěr– generalizování a diskuze nad výsledky práce

Názvosloví

Předmluva

Pokud jste otevřeli tuto knihu, pak vás zřejmě přilákal její název. Je možné, že pracujete v nějaké dodavatelské firmě, kde se tu a tam setkáte s architekty. Nebo jste obchodní zástupce a vaším denním chlebem je komunikace s nimi
a nabízení vašich produktů. Také je možné, že jste investor, který hledá toho pravého architekta, nebo jste učitel, student, sám architekt. Nebo vás jen zaujalo téma, které se skrývá v jejích řádcích. Ať už jste kdokoliv, otevřeli jste tuto knihu ze stejného důvodu, jako jsem já kdysi oslovil ruského psychologa Olega Nikolajeviče Mazurova, když seděl u stěny tělocvičny a sledoval nás. Tím důvodem byla zvědavost. Síla, která mě tehdy inspirovala směrem, o jehož cíli jsem ještě neuměl ani uvažovat. Tehdy jsem byl jen studentem architektury, který měl ambice, podobné jak u svých spolužáků. Chtěl jsem stavět, tvořit, dobývat svět, ale tehdejší zvědavost pro mě měla nachystány jiné cíle. Přestaly mě zajímat stavby a domy, přestal jsem chtít budovat velkolepé pomníky své kreativity. Přestal jsem chtít být architektem, abych se nakonec stal jejich pozorovatelem, obdivovatelem, pečovatelem, a nakonec učitelem a zakladatelem Aplikované psychologie architektury.

Jsou to nyní téměř přesně 4 roky, co jsem se rozhodl znovu se zanořit do tajů psychologie a přetavit své zkušenosti a znalosti z obou oborů – psychologie a architektury – do podoby aplikovaného předmětu, který vychází z obou a obohacuje ty, kteří v těchto dvou oborech uskutečňují svá poslání. Tato kniha není první, kterou jsem ve svém životě napsal, ale je první, jejímž cílem je předat nějaké znalosti. Rozhodl jsem se proto její obsah přizpůsobit formě, která mě oslovovala, když jsem se začínal seznamovat s tím, co aplikovaná psychologie znamená a jakým může být přínosem pro ty, kteří jsou připraveni naslouchat. Zároveň ve stejné době můj učitel psycholog Oleg Nikolajevič Mazurov dokončil svou práci na učení existologie, jejíž části smysluplně prostupují tuto knihu a z níž jsou odvozeny všechny naše definice.

Tato kniha tak není, jak pevně doufám, jen nudným shrnutím nového předmětu, ale spíš osobním vyprávěním mé cesty za pochopením pozadí světa nás architektů z perspektivy, která by nám tvůrcům neměla zůstávat utajena – z perspektivy psychologie.

Zvu vás tedy, vážený čtenáři, na tuto cestu poznání, která se přede mnou otevřela. Protože, jak brzy poznáte, inspirace je síla, která je skutečným architektem našich měst a životů, a tato kniha je jednou z cest, jak tuto sílu uchopit o trochu jiným způsobem ku prospěchu nás všech.

Autor

Poděkování

Chtěl bych poděkovat mému učiteli Olegu N. Mazurovi, jenž nás, své svěřence, roky vedl v naší sportovní kariéře a pak pokračoval v našem dalším životě, který je díky němu plný úspěchů a nových výzev, které by bez znalosti psychologie nebyly možné. V této knize také vycházím z jeho životního díla „Učení o existologii“, jehož části a definice jsou v této knize poprvé publikovány v tištěné podobě.

Také bych rád poděkoval Ivě Beňové, taktéž svěřenkyni Olega N. Mazurova a následně jeho dlouholeté spolupracovnici a životní partnerce, která mi byla nejdříve kamarádkou a oponentkou mé vědecké práce, aby se stala členkou našeho vědeckého týmu a mou oporou při budování a výuce aplikované psychologie architektury. Bez její supervize hlavně během výuky bych byl v některých situacích méně jistý.

Bílý pes

Student sedí v lavici uprostřed učebny. Venku je již skoro tma, na lavici tak jako všichni jeho spolužáci má připravený semestrální projekt a pomalu s  napětím sleduje, jak se k němu blíží jeho profesor. Vysoký muž s bílými vlasy s jistými pohyby otevírá jednu papírovou složku za druhou. Několika zkušenými pohledy přejede zásadní body ocelové konstrukce a následně otočí na poslední stránku, kde buď potvrdí, nebo odmítne výsledné číslo únosnosti. Jak se pomalu propracovává od projektu k projektu, od lavice k lavici, je na něm vidět stále větší napětí, se kterým již nedokáže příliš bojovat, a tak již nevybíravě upozorňuje na pro něho zásadní nedostatek, který se v projektu objevuje s mrazivou pravidelností. Celá učebna je nervózní. Profesorův postup lemují odmítnutí studenti, kteří téměř se slzami v očích hledají útěchu alespoň ve  vědomí, že nepropadli sami.

Brzy je zřejmé, že především chybějící jeden příčný nosník je pro profesora něco, čím je pro býka červený hadr. Student pohlédne do svého projektu a vidí, že právě tento nosník má v pořádku, ale o zbytek projektu by se neměl odvahu s nikým vsadit. Jak se k němu profesor blíží, rozhodne se jednat. Chopí se bílé gumy, kterou má na stole vedle ořezaných tužek, a udělá to, co by jeho spolužáci nikdy nepochopili. Několika rychlými pohyby způsobí svému projektu chybu, kterou profesor neodpouští. Odkládá gumu na stranu ve chvíli, kdy právě před ním již téměř agresivní profesor vyhazuje dalšího studenta. Opět si nasazuje brýle na oči a zvedá se, aby se opět sklonil tentokrát k jeho projektu, student jej však zastavuje. Ukazuje mu chybějící nosník v konstrukci jako chybu, kterou právě odhalil, kterou je ale schopen okamžitě napravit. Profesor je na okamžik zaražený naprosto odlišným přístupem jednoho studenta, který nápadně vybočil z jinak monotónně se chovajícího davu. Po několikavteřinové úvaze dává souhlas s jeho řešením a obejde lavici ke studentovi za ním. Zatímco je skloněný nad dalším projektem, několika rychlými tahy student obnoví původní verzi nosníku a prakticky ihned klepe na profesorovo rameno, aby mu dokázal, jak pohotově byl schopen problém vyřešit. Profesor jen zběžně pohlédne na jeho prst zabořený do středu konstrukce a pak mu oznamuje, že má za jedna.

Profesor byl odborníkem ve svém oboru a za svou dlouholetou kariéru zažil ledacos. Ale tentokrát proti němu stál protivník, kterého on podcenil. Netušil, že narazil na studenta, který znal psychologii, a netušil, že psychologie může být aplikována do takového předmětu, jakým jsou ocelové konstrukce, a že student, stejně jako kterýkoliv jeho klient, může v určitém okamžiku získat jistou, pro  něho nepostřehnutou výhodu, která může dokonce ovlivnit výsledek. Tentokrát mu byl nabídnut „bílý pes“ v podobě chyby, kterou u studenta čekal, chyby, která odpoutala jeho pozornost od zbytku projektu, který nikdy nezkontroloval.

Východiska

Co je to psychologie

Vždy, když zahajuji přednášku nebo seminář o psychologii architektury, otevírám téma tím, že vysvětlím základní pojmy, abychom se pokud možno všichni shodli na určitém slovníku, který v daný okamžik pro dané téma bude využit. Ve skutečnosti ten slovník mám samozřejmě již nachystaný a jen o jeho obsahu informuji své posluchače. Vycházím přitom ze své vlastní zkušenosti, kdy jsem se poprvé ve svém životě potkal s opravdovým psychologem. Konkrétně dokonce se sportovním psychologem, mým budoucím učitelem Olegem Nikolajevičem Mazurovem. Pamatuji si, že jsem se tehdy neubránil humorné představě pacienta stěžujícího si na nezdary života a vedle sedícího moudrého muže s dýmkou, který se jen stěží drží, aby se nezačal smát. Tato má představa nemohla být v případě tohoto konkrétního sportovního psychologa současně blíže realitě a zároveň tak daleko od ní.

Vraťme se ale k meritu věci. Abych předešel této pro mě dodnes živé zkušenosti, začínám vždy tím, že hned na začátku nabídnu posluchačům vysvětlení pojmu psychologie. Samotný překlad sousloví psycho – logie, tedy věda o duši, není úplně nejvhodnějším úvodem, protože by logicky mohla následovat úvaha, že psychologie architektury je tedy věda o duši architektury, a  tím se ihned ocitnu ve slepé uličce. A to by byla škoda. Vyhnu se tomu tím, že vyřknu definici:

„Psychologie je věda, která zkoumá psychické jevy, kterými jsou hodnoty, vlastnosti, stavy a procesy.“

Sami vidíte, že slovo duše nezaznělo, publikum se nebouří a já mohu pokračovat dál.

- Hodnoty představují to, o co vám jde.

- Vlastnosti to, jací jste.

- Stavy to, jak vám je.

- A nakonec procesy jsou o tom, jak děláte to, co děláte.

Následně rád doplním příklad, pokud možno již z oblasti, která je naším tématem – z oblasti architektury. Jsi tedy architekt, který chce být slavný a  usiluje o to (hodnoty), jsi odvážný, otevřený, kreativní (vlastnosti), jsi zdravý a úspěšný (stavy) a víš, jak projektovat (procesy). Někdy ještě rozvedu pojem stavy, kdy zmíním, že to skutečně znamená to, jak se cítíte právě v tomto okamžiku. Protože jinak asi bude pracovat architekt, pokud bude nemocný, jinak zamilovaný, jinak nešťastný a jinak naštvaný. O tom všem je psychologie a věřím, že toto je úvod, který vysvětlí její zaměření i těm, kteří se s ní setkávají úplně poprvé.

Tak nyní víte, co je to pojem psychologie. Ale rozhodně ještě nevíte, jaká je její skutečná síla. A protože jsem to sám zažil a pamatuji si své první krůčky k poznání této síly, rád se s vámi podělím o tento krátký příběh níže, který mě svým způsobem šokoval, aby následně ve mně zažehl skutečný zájem o  psychologii a její zapojení v našem oboru.

Seděli jsme v tělocvičně okolo našeho sportovního psychologa, když jsme se od  něj dozvěděli, že cesta k tomu, abychom se stali mistry světa, bude provázena zcela odlišným vnitřním nastavením. Psycholog oznámil, kteří z nás budou zažívat štěstí při podávání maximálního výkonu a kteří z nás budou naopak prožívat zcela opačnou emoci. A to nejen jako následek našeho výkonu, ale překvapivě jako jeho východisko. Znamenalo to jen jedno. Někdo si musí věřit, aby mohl zvítězit, a někdo jiný si naopak věřit nesmí. Paradoxně jsem pak měl za úkol na jednom evropském šampionátu doslova zkazit náladu jedné naší závodnici, která v rozporu se svým temperamentem nastupovala do soutěže zcela sebevědomě a sebejistě. Bohužel jsme si tohoto pro její výkon zcela neadekvátního duševního nastavení (stavy) všimli až příliš pozdě a nestihli jsme do její mysli vnést pro ni tolik typickou pochybnost. Tehdy jsem byl svědkem zvrtnutí kotníku a ukončení závodu snad deset vteřin poté, co se rozezněla hudba

Co je to architektura

Je úžasné, jak známé toto slovo je, a na druhou stranu, jak nepřipravení jsou architekti odpovědět, když se jich na obsah tohoto slova zeptáte. Slovo architektura je natolik důležité, že k jeho vysvětlení budu přistupovat podobně, jako tomu bylo v případě slova psychologie. Tedy opět začnu původem toho slova, který je popravdě architektům ještě vzdálenější než schopnost pohotově vysvětlit jeho obsah. Zde si pomůžeme vyčerpávající citací z díla filozofie architektury Eduarda Hermacha:

Slovo „architektura“ se skládá ze dvou řeckých slov. První - arché - původ, princip a zákon. Druhé se skrývá ve výrazu „tektura“. Termín „tektura“, „tekture“ je odvozen z řeckého slova „tichtó“, tedy zplodit, porodit, ale také vytvořit, vyprodukovat. „Techné“ neboli umění a dovednost, ze které se postupem času stala technika, má stejný kořen. „Tektonikos“ byli stavební dělníci, zvláště tesaři.K tomuto termínu se připojuje ta zajímavost, že byli nejčastěji egyptského původu. Řemeslnost a řemeslnou dovednost tak uvádí na scénu Egypt. Ale již matematika a pythagorovská konstrukce světa přitáhla naši pozornost k Egyptu. Egypt se tak prostřednictvím konstrukce a řemeslné dovednosti ocitá v samotném centru našeho zájmu. Stává se částí termínu architektury samotné.Arch-tektura se tak překvapivě představuje jako spojení Řecka a Egypta. Svým způsobem tak na samém jejím začátku nacházíme také vztah. Jedná se zde snad o architektonickou variantu filozofického „úžasu“?

Řecké „architektonikos“ se tak představuje jako přechod z egypťanství do řeckosti, jako přechod z egyptské řemeslné dovednosti do řecké principiálnosti. Ale v tomto přechodu není egypťanství jednoduše zavrženo, nemizí v řecké „arché“. Je naopak uznáno a povýšeno na architekturální konstrukci a řemeslnost. Čeština by řekla „arci-řemeslnost“, „arci-řemeslník“. (České „arci-“ znamená zesílení a stupňování významu druhé části slova. Řecké „architektonikos“ a nebo „architektos“ v sobě tedy obsahuje řemeslnost, která se pojí s „arché“, s původem, principem a zákonem, s moudrostí a poznáním, a tímto spojením nabývá moc. Moc jasnozři vé řemeslnosti. Řecký architekt je pravým opakem egyptského tvůrce, který je pouze „tektonikos“ a reprezentuje tedy jen ne zcela uvědoměle řízenou konstrukci a řemeslnost. Egyptský „démiurgos“ se topí v temné řemeslnosti své vlastní produkce. Architektura je naopak vědomá a poznáním řízená konstrukce.*

* (citace Jiří Eduard Hermach – filozofie architektury)

Nyní, když známe původ a překlad slova architektura, dovolím si vám nabídnout i jeho význam.

„Architektura je umělé životní prostředí.“

Možná jste teď trochu zklamáni po tak vyčerpávajícím popisu jeho původu, ale věřte, že umělé životní prostředí je podobně vyčerpávající. Architektura je totiž vše, co člověk vytvořil v přírodě za jediným účelem, aby toto prostředí uzpůsobil našemu životu, našim potřebám. Architektura jsou silnice a mosty, jsou to přehrady, parky, lesy, pole, rybníky a v neposlední řadě i  naše města a domy.

A je to hlavně naše životní prostředí! To je podstatné. Pokud by si architekti vystačili jen s budovami jako s hlavním popisem významu slova architektura, nikdy by nepochopili své skutečné poslání. Ale pokud slovo budovy zamění slovem životní prostředí, užasnou nad výzvou, která před nimi vyvstane jen při vyřčení toho slova. Protože je zcela něco jiného, když jdete vytvářet nějaký úzce zaměřený produkt, nebo když je vaším úkolem pro někoho zajistit jeho plnohodnotné životní prostředí se všemi nároky a souvislostmi. Protože ale nyní již víte, že architektura je umělé životní prostředí, zároveň s touto informací začínáte chápat i její účel.

Účelem architektury je uspokojování lidských potřeb

A protože zkoumání lidských potřeb je doménou psychologie, dovoluje mi tento můstek shrnutí v podobě jediného souvětí:

„Architektura vytváří prostředí pro lidi, proto je namístě poznat psychologii.“

Geneze aplikované psychologie architektury

První dotek psychologie

Toto je první kniha, jak již bylo zmíněno v úvodu, kterou na téma psychologie architektury píši, a proto je namístě vysvětlit, jak se to přihodilo, že architekt, který navíc ani neměl v úmyslu uplatnit se ve svém oboru, nakonec naplňuje své poslání tím, že se vrátí v pozici učitele na svou alma mater a založí Aplikovanou psychologii architektury.

Relevantním začátkem pro toto ohlédnutí zpět je onen okamžik, kdy jsem se poprvé setkal s ruským psychologem Olegem Nikolajevičem Mazurovem jako s naším sportovním psychologem. Jak již jsem zmínil na začátku této knihy, do té doby jsem se o psychologii vůbec nezajímal a jako asi většina „nedotčených“ jsem si vystačil s filmovou představou amerických psychoanalytiků konzultujících bohaté klienty ve svých pohodlných kancelářích.

Sportovní psychologie mi ale měla brzy ukázat, že psychologie není jen pro „zlomené a zoufalé“, ale překvapivě i pro lidi, kteří jsou ve zcela opačné situaci. Pro ambiciózní „dravce“, kteří neváhají pro svůj úspěch udělat cokoliv, včetně obětování svého zdraví. Do této kategorie se mohli počítat všichni vrcholoví sportovci, kteří spoluvytvářeli můj tehdejší svět. O různých „zázracích“ sportovních psychologů jsem toho slyšel mnoho, ale zde zmíním pouze své vlastní zkušenosti, o jejichž věrohodnosti pochybuji pouze díky času, který již obrousil většinu jejich detailů. Nebudu zde opakovat příběh, kdy jsem měl Olegu Nikolajevičovi pomoci na evropském šampionátu zkazit náladu naší šampionce, ale napadá mě něco podobně bizarního. Tehdy jsem se chystal na soutěž se svou partnerkou, se kterou jsme nacvičovali společné pozice v rámci naší choreografie, když mi Oleg Nikolajevič navrhl, abych s ním zašel do posilovny, kde mi pomůže zvýšit mou sílu.

Sešli jsme se nad lavičkou, na které byla horizontálně uchycena činka na posilování hrudníku. Oleg Nikolajevič se mě dotázal, kolik je mé maximum, které podle svého mínění dokážu zdvihnout, a já mu po chvilkovém uvažování odpověděl, že můj osobní rekord je okolo 90 kg. Což jsem při mé vlastní váze 73 kg považoval za důstojný výkon. Oleg Nikolajevič mě ale doslova vyděsil, když na činku naložil 140 kg a oznámil mi, že tohle nyní bude moje tréninková váha. Psycholog se těšil mé 100% důvěře, a když mě ujistil, že tuto váhu budeme tahat společně, ani jsem příliš neváhal, abych mu dokázal, že je blázen. Vlezl jsem si tedy pod činku, ta na mě doslova „spadla“ a pak se značným vypětím společných sil jsme činku vrátili na původní místo. Bolel mě hrudník a  celá tato epizoda na mě působila jako hloupý vtip. K mému velkému překvapení ale psycholog trval na jejím zopakování na začátku každého tréninku, což tehdy znamenalo kromě neděle každý den. Když jsem takto se zcela stejným výsledkem na sebe nechal již desetkrát „spadnout“ stočtyřicetikolovou činku, přichystal pro mě Oleg Nikolajevič další překvapení. Zvýšil váhu na 160 kg. Tehdy jsem věděl, že tím jsme překročili bezpečnou mez, protože jsem si dobře spočítal, že možnost, že tuto činku budeme oba schopni vrátit zpět do stojanů, je spíše v říši snů. Oznámil jsem psychologovi, že tohle je šílenství, ale odbyl mě, a tak jsem se podvolil s tím, že následky si ponese on sám. To, co následovalo, dodnes nechápu. Činku jsem nadzdvihl, následně spustil dolů na hrudník a sám a bez jediného pocitu bolesti ji vrátil na  její původní místo. Pak jsem se okamžitě zdvihl, prohmatal jindy zcela pohmožděný hrudník a požádal psychologa o vysvětlení toho, co se odehrálo.

Oleg Nikolajevič mi s úsměvem oznámil, že jsem byl v hypnóze, podobně jako jeden ruský plavec na olympiádě v Tokiu, kdy údajně zaplaval světový rekord. Že hypnóza je stav absolutní koncentrace mysli a že na tento den byla připravována moje mysl oněch 10 tréninků. Nemusím vám asi popisovat, co jsem si pak o psychologii myslel a jak jsem byl překvapen, že vůbec nikdo mimo tento sportovní svět o tom nemá ani ponětí. Bylo to, jako kdybych byl čarodějův učeň, který otevřel svou první knihu kouzel. Psychologie mě začala zajímat a tak, kromě vrcholového tréninku, jsme se s Olegem Nikolajevičem stále více sbližovali a o psychologii mluvili. Poměrně brzy jsem mu asistoval při testování ostatních sportovců a manažerů velkých společností, jejichž strukturami se Oleg Nikolajevič komerčně zabýval.

Postupem času ve mně dozrála myšlenka nabídky zkušeností psychologie do mého oboru, do architektury.

Psychologie staveb

Na Fakultě stavební na ČVUT v Praze jsem roku 2001 zahájil studium oboru Architektura a konstrukce. Někdy po čtvrtém ročníku jsem již věděl, že se budu ucházet o doktorské studium, a mou motivací bylo nalezení způsobu, jak zapojit psychologii do procesu navrhování staveb. Tehdy jsem vlastně ještě netušil, že předmět mého vědeckého záměru spadá do tzv. environmentální psychologie. Tedy do psychologie životního prostředí. To, co se nakonec ukázalo jako společné s environmentální psychologií, nebyl dokonce jen obsah mé vědecké práce, ale i její účel. Abych to vysvětlil. Tehdy jsem vnímal ze své osobní zkušenosti šestileté vzdělání architektů jako natolik rozsáhlé, že jsem ani na okamžik neuvažoval o tom, že by se architekti měli vzdělávat v dalším přidruženém oboru, tedy v psychologii. Ani já sám jsem neměl ambice hlouběji proniknout do znalostí psychologie. Plně stačily zkušenosti z jiných doplňkových předmětů, jako například základy etiky, ekonomie a tak podobně, abych viděl nejen u sebe, že cokoliv, co zdánlivě nesouvisí s profesí architekta, studenti berou jen za nutné zlo a podle toho také volí svůj přístup.

Tématem mé vědecké práce jsem zvolil Psychologické aspekty navrhování staveb a cílem bylo vytvořit nástroj, které by umožnil architektům zohlednit nároky budoucích nebo současných uživatelů budov. Vycházel jsem přitom ze své vlastní zkušenosti, kdy jsem byl při jedné příležitosti v architektonickém ateliéru, kde jsem byl na brigádě, svědkem rozhovoru mezi majitelem ateliéru (architekt) a investorem na téma barevnosti rámu oken plánované budovy lázní. Celý rozhovor by pro jiné posluchače nebyl zřejmě ničím zvláštním, ale já jsem již v té době nad architekturou přemýšlel díky zkušenostem ze sportovní psychologie z trochu jiné perspektivy, a tak mě hned napadlo, že oba účastníci rozhovoru neměli jinou možnost než se smířit s tím, že jeden z aktérů bude muset ustoupit tomu druhému. Protože skutečně neměli žádný relevantní nástroj, který by mohl jedné nebo druhé straně pomoci s argumentací. Já již tehdy cítil, že psychologie by takový nástroj nabídnout mohla.

Moje katedra architektury Fakulty stavební ČVUT naštěstí takto netradiční zaměření vědecké práce přijala a já se mohl poprvé vrhnout na vědecké zkoumání aplikace psychologie v oblasti architektury. Hlavním cílem, jak již jsem zmínil výše, bylo vytvoření určitých nástrojů ve formě dotazníků, které by bylo možné aplikovat během navrhovacího procesu občanských staveb. V mé představě šlo vlastně o něco podobného, jako je třeba geologický průzkum. Architekt nemusí být geologem a přitom ví, kdy takový průzkum potřebuje a jaké na jeho základě vyvodit závěry pro budoucí stavbu. Samotná vědecká práce byla zaměřena na občanské stavby, tedy na ten druh architektury, kdy je méně pravděpodobné, že by se architekt setkal s budoucími uživateli. Během doktorského studia jsem si také úspěšně splnil zkoušky jak ze sociologie, tak z psychologie na Masarykově ústavu vyšších studií ČVUT a do jisté míry doplnil své praktické zkušenosti ze spolupráce s Olegem Nikolajevičem o určité formální minimum, které mi v budoucnosti přišlo vhod.

Nyní mi dovolte ještě mírně odbočit. Když jsem pozoroval práci Olega Nikolajeviče Mazurova s námi vrcholovými sportovci, mnohokrát jsem byl svědkem toho, kdy i jiní trenéři z dalších sportů žádali tohoto špičkového profesionála, aby jim dal návod, který by oni mohli aplikovat na své svěřence. Oleg Nikolajevič je ale vždy odmítl z toho důvodu, že věděl, nakolik je jeho způsob práce se sportovcem upravený právě jeho osobnosti. Neboli jeho práce spočívala ve zcela individuální práci s každým z nás. Tato pro psychologii nijak nepřekvapivá praxe mi následně pomáhala formulovat můj pohled na její propojení s architekturou. Nebylo žádným tajemstvím, že barvy působí na lidi. Některé odstíny uklidňují, jiné zase vyvolávají aktivitu. Ale já si najednou začal pokládat otázky, zda někoho napadlo vzít do úvahy ty jedince, které barvy neovlivňují, a zda je to vůbec možné? A najednou jsem viděl, že nic o tomto způsobu uvažování není možné nikde dohledat. Přitom si může každý z nás v běžném životě všimnout, že když navštívíte například koupelnu na návštěvě u přátel a následně to udělá i vaše žena nebo přítelkyně, mnohdy se stane, že vás upozorní na nějaké interiérové prvky, o jejichž existenci jednoduše nemáte tušení, protože vy si z té samé místnosti pamatujete něco zcela jiného, co bylo důležité právě jen pro vás, a právě jen z toho důvodu, že jste to byli vy, kdo jste v té místnosti byli.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Aplikovaná psychologie architektury.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.