Zeno Dostál

Malý vůz

Vychází za podpory Ministerstva kultury ČR

© Zeno Dostál — heirs/dědicové, 2021

© Graphic & Cover Design Martin Pecina, 2021

© Filip Tomáš — Akropolis, 2021

ISBN 978-80-7470-405-5

ISBN 978-80-7470-406-2 (MOBI)

ISBN 978-80-7470-407-9 (ePUB)

Obsah

1. Malý vůz

2. Ediční poznámka

„UŽ TO MÁME ZA SEBOU, už nás šarže nejebou,“ zaječel brněnský Jurda dobře po desáté, objal napřed Miloně Pluháčka, potom Ševčíka a líbá každého pysky mokrými od vína, z láhve mu chlístlo na dveře kupé: „A v životě už jebat nebudou! I kdyby přišel sám Lomský s celým generálním štábem,“ rozesmál se, trhl klikou do oddělení, kde chrápali oba Němci, Schneider s Hochmuthem; Němci vlastně spali, kdy se dalo. Antal, Horváth a Pavlas mastili karty, a tak Jurdovi nikdo neodpovídal.

Venku za okny navždycky ubíhala černá pole Slovenska.

Jakési blátivé koleje vytanuly na cestě za Trebišovem, z té kaše se pozvedla Feketeho brada důlkovatá od neštovic, ze tmy se nad ní kření politruk Kuželka, místo tří předních zubů v hubě průvan, leží v těch srágorách celá četa, hadry nacucané až na kůži, bahno i ve škvíře na zadku, a jak to vzpomenutí šedne na skle do tmy, Pluháčkovi se zdá, že se každým okamžikem za jeho zády dveře otevřou a Schneider zakřičí: „Náštup na špartakyjáde!“ A všichni že pak začnou klusat na dvůr na tu šaškárnu.

Jak oknem táhlo, jiskry z cigarety mu vletěly zpátky na klopy civilu. Druhá půlka vagónu zpívala Stromečky okolo Rajčanky, venku se o štěrk rozprskla vypitá láhev.

„První čas musím zůstat s fotrem doma, když matka vzala roha. Aspoň přes Vánoce. Pak z dědiny stejně zdrhnu. Na Ostravu.“ Ludva Ševčík hleděl do tmy s ním. Pluháček mu přikývl.

Ševčíkova matka od otce utekla, ale stejně byla nevlastní, svoji pravou skoro nepamatuje.

„On už se o nás pracák postará,“ řekl Pluháček a chtěl ještě dodat, že se vždycky někdo postaral, ale do úst mu vletěly saze a zaškvrkaly mezi zuby. Odtáhl se od okna. Sepp Hochmuth měl propadlou sanici, celou hubu dokořán, rukou v kapse jako by si mačkal pinďoura, na zemi mezi jeho botami se kolíbala prázdná láhev od piva.

„Po takové vojně na pracák zvysoka seru!“ Ševčík zaštěrchal sirkami.

„Zas s náma udělají, co budou chtít.“ Miloň si připálil novou cigaretu, napadlo mu, kdo vlastně ti oni budou, co se o něho postarají, probíral starodávné podoby a tváře, ze všech se nakonec připomněla vždycky ta jedna, Zatloukalova. Právě ten ho na takovou vojnu poslal, za trest, jeho jediného z celého litovelského okresu.

„Tichá voda do Dunajka padala…“

Jurda se vrací bez flašky. Miloň se ke zpívání přidal radši hned, Jurda by mu stejně bušil do zad tak dlouho, dokud by nezačal: „…ja som bola od frajára zklamaná…,“ vyzpěvovat ke kasařovi druhým hlasem.

Ten se vrátí domů a vydrží tak nanejvýš tři měsíce nekrást. Nebo tři dny.

Když se jednou k zlodějině člověk narodí, nemůže se jen tak od sebe změnit. Jestli ho nezměnila ani taková vojna. Jurda přece ukradl, co se dalo. V kuchyni, v kantýně, všude.

Zrovna jako se nezmění teta Heduška ani táta Pluháček.

„Prepáčte, kamaráti!“ uličkou se vrací vlakový pingl, drátěný koš prázdný, „čoraz prinesiem čerstvé,“ funí kolem ucha.

Miloň by si teď i pivo dal. Na cestu si koupil jen tři flašky bílého jako ostatní, ale v životě vínem žízeň nezahnal.

„A tož každou první říjnovou neděli se musíme sejít a betálně si ožrat hubu,“ Jurda se naklonil do kupé, „napoprve třeba u mě v Brně.“

„A když už zas nebudeš doma?“ namaloval Pavlas, jak míchal karty, ve vzduchu vězeňskou mříž a uchechtl se.

„No tak na Špilberku! Zazpíváte mně pod oknem!“ Jurda zařičel jako kůň a pak strčil do Schneiderova kolena, „slyšels, sakra? A nechrápejte furt, skopčáci, kdo se má na ty vaše tlamy dívat!“ Kecl na svoje místo a hrabal pod lavicí, dokud nevytáhl další láhev, „myslíš, že všecko zaspíš, vole?“

Pluháček si sahal kolem beder. Jak najednou necítil na břiše opasek, zdálo se mu, že ty civilní šaty nic neváží, jako by na sobě měl jenom noční košili, hleděl na kasaře Jurdu, který vrážel prstem zátku do vína, napadalo mu, že vlastně přijede dneska natrvalo domů. Kdoví, jak to tam za ty dva roky vypadá? Na jediný den tam nebyl od narukování.

„Kluci, pamatujete, jak nás sem vezli a my jsme nevěděli kam, akorát že to bude pěkně kyselá prdel?“ Jurda podává čerstvé pití dokola.

„Taky že byla, nebyla?“ Pavlas si lokl a strčil flašku pod nos Hochmuthovi.

„Vojna oder civil, egál! Kamenitza, Trebischov oder Presburg, fšecko jedno!“ hleděl kamsi do stropu, trochu se napil, pak zívl, „všude jeden takovy Olyjnik. U každý prápor. V každá armáda. U nás to bylo noch einmal horši.“

Vždycky nakonec Hochmuth řekne, že to bylo u nich noch mál horší. U Němců.

„Takový Olyjnik mně dneska nestojí ani za facku,“ pověděl Ševčík, „leda bych si zamazal ruku.“

„To já bych mu ji teda vrzl. Kdykoliv,“ Pavlas zaplatil dvě koruny za hru, „už jenom za Sojku.“

Bylo najednou ticho, pod podlahou skřípaly koleje, odvedle hučelo zpívání.

Koloman Sojka. Pluháček si jeho podobu už ani přesně nevybavuje, však jsou to skoro dva roky, co se Koloman Sojka oběsil na telefonním drátě vzadu za prasečákem. Sojku má na svědomí Olyjnik, i nemá. Teda má, protože ho chytl a udal, že Sojka ve strážní službě v době odpočinku nespí, ale jebe cikánku přes drátěný plot. A Sojka dobře věděl, že stráž je stráž.

Kdyby tenkrát chodila za Pluháčkem k plotu nějaká bílá Slovenka, třeba Erža, byl by si dal taky. Každý z nich. I když vypili té kávy s bromem celé sudy. Ale protože u Čani, kde hlídali muničák, bydlely jenom samé cikánky, odnesl to Sojka.

„To bysme si rozbíjeli huby akorát my dole. A ti, co tahají za špagátky a hýbají s náma jako s pimprlatama, ti by se nám jenom smáli.“ Ševčík posmrkl, stáhl okno a plivl ven.

„Jednako sa smejú…“

„A to jako chceš potkat generála, a hned mu rozbít hubu? Jako za Olyjnika? To už bys mohl zrovna zajet na hrad a fláknout tam jednu Zápotockému, když je vrchní velitel!“

„Bylo by nejlepší,“ Pavlas má vodnaté oči, jako mívají jalůvky, „aspoň by věděli, jak to všecko ve skutečnosti je.“

„A ty si myslíš, že oni o nás potřebují cosi vědět?“ řekl Pluháček, „prdlajs potřebují!“

„Ále vedia, vedia! Len robia, že nevedia, čo sa dole stvára. Či si myslíte, že hore nevedeli, čo sa dole robí so sedliakmi?“ Stano Horváth bučí jako tele, vždycky překřičel celou kuchyň.

„Vy ste pořádné sedláky na Slovensku ani neměli, co kecáš!“ Jurda mu sebral flašku, „leda tak za Slovenského štátu.“

Stano se na něho zadíval, pak pokrčil rameny: „Sereš ma, Jurda, ale nenasereš,“ povstal a povytáhl si ze zadku sežmoulané kalhoty.

„Náhodou: čo strana robí, dobre robí!“ Pluháček vycenil přední, ohrnul pysk, zašišlal po poručíkovi Kuželkovi, jejich politrukovi, který tu větu říkal pětkrát za hodinu.

„A není proti tomu odvolání,“ Ševča okno zavřel, „jak zase říkával Kvasnička.“

„A ten věděl svoje.“ Antal neměl kolem očí skoro žádné brvy, ani vousy mu nerostly, vypadal jako vyřezaný z lipového špalku od Feketeho.

„Já odedneška na politiku seru. A budu srát už celý život.“ Pavlas se napil a dal si flek, „já si udělám republiku pro sebe. Teď pěkně rychle domů, a ještě rychleji zapomenout.“

„A je to fakt! Drapsnu tu svoji, ranec betálných konzerv, chata na Svratce, a budem do toho bušit až do Vánoc. Hokna jak Brno!“ Jurda ukázal rukama, jak to s tím bušením bude, „dva měsíce nevím o světě! Jaká byla celá vojna!“

Miloň si koupil poslední kelímek. Zapomenout, zapomenout, říkaly mu pod zadkem otřesy kol, ale nakonec se vždycky zase objevila Zatloukalova podbradková tvář a Pluháčkovi se zazdálo, jako kolikrát v těch posledních týdnech, že ho potká kdesi o samotě a bims! vrzne mu ji a rozpřáhne se znova, za to všecko mu ji dvakrát ubalí beze svědků a pak si utře ruce do kalhot a půjde dál.

Bude mít vyřízený účet navždycky.

„Kurva, chlapci, kolik my jsme naběhali kilometrů!“ vzdychl Ševčík.

„A koľko vagónov grenadýrmarša ste zožrali!“ zabučel metrákový Stano, který hned v přijímači narukoval k plotně.

„Víte vy, co je největší blaho? Že my jedeme domů a Kuželka a Olyjnik a Urbanič tam zůstanou navěky. Dovedete si to představit?“

„Ty by any nyc než diesláky delat nemóhly,“ Sepp Hochmuth vyzunkl pivo na hlt, kelímek zmačkal a složil, strčil do koše, „každý ruka léva.“

„Ako že nie? Baču robiť. Na ovce revať!“ pověděl Antal.

Pluháček si opřel hlavu, hleděl na kupé, slyšel je, měl všechny ještě jednou odražené ve skle, věděl, že drží svoje pivo nedopité, jak spoje na kolejích nadhazovaly vagónem, za oči se vloudila jakási stráň, trčí z ní maskovací sítě, překážková dráha za stájemi, právě vychází slunko za sněhovou plání, ze které černá táhlo pumpy, ověšené chuchvalcem havranů.

„Skôr než odídeš,

ešte mi sbohom daj…,“

možná s nimi tady ve vlaku ještě chvíli zpíval, ale to zrovna kohosi dostříhal mazák holič, tenkrát před dvěma roky, po mašince zůstala bažantům na celé kebuli jen namodralá kůže, pak se rozběhli do sprch, před ním s tlustou prdelí Horváth, švihom, vojáci, švihom!

„Podaj mi ručku maličkú,

opri si o mňa hlavičku…,“

cítil, že ve vzpomínání odlepuje rty a zpívá s ostatními, ale stále ještě běžel dlouhou chodbou s nafasovanou náručí, než se otevřely vysoké dveře do cimry s dvaceti železnými postelemi. „Pičumaterinu, veď ja pomedzi cudzích neusnem,“ zašeptal kdosi zoufale.

„Ty deky budou po každém spaní jako podle pravítka, nahoře načesané kartáčem, chlupy k jedné straně, jasné?“ desátník Cingr chodí od jednoho k druhému a hledí do očí, „odpolední spánek trvá dvacet minut přesně, ležet budete v noční košili na holém těle, aby si nějaký chytrák nemyslel, že si třeba nesvlíkne kalhoty! Přikryti budete až po bradu, oči zavřené. Po budíčku bude zase všecko, jako když střelí, a vy stojíte na chodbě v lati, vychrápaní dorůžova. Bordel nestrpím, noční stolky vysypávám zprvu na postel a na zem, pak třeba do hajzlu, fešáci, protože jedině pořádek z vás udělá chlapy a zamezí u vás výskyt vší, jasné?“

… Nástup na odpolední spánek! … nástup!

Od velitelské budovy ke kuchyni osmdesát metrů, hlavní nádvoří napůl vydlážděné kočičími hlavami, lesknou se, i když neprší, ošoupané miliony podrážek. K tribuně, potažené červeným plátnem, je odtud od třetí roty tak daleko, že tváře celého načálstva jsou jedna jako druhá. „… vojáci, a nakonec bych vám chtěl zdůraznit, že naši republiku se musí naučit bránit každý, i ten poslední neuvědomělý občan z vás, každý, kdo dovršil branného věku, i když ještě nedorostl socialistickému myšlení. Bude jen a jen na vás samotných, jak přispějete k tomu, abychom z vás vychovali takové příslušníky armády, že byste se spolu se složkami ministerstva vnitra a Lidovými milicemi mohli podílet na obraně vlasti v případě, že by imperialističtí dobrodruzi se chtěli zase pokusit rozpoutat světový požár. Nebudu hovořit o tom, s jakými kádrovými materiály k nám přicházíte, ale nechci taky chodit kolem horké kaše: Prostě víme, koho jsme k pluku dostali, podle toho bude vypadat i váš výcvik. Velmi rychle prověří vaši snahu přehodnotit svoji minulost a zařadit se, jak jsem o tom promluvil na začátku, do našich řad a zapřemýšlet o své budoucí cestě…“ Jeho hlas duněl z ampliónů, nesl se odevšad, jako kdyby z každého rohu nástupplacu řečnil jeden plukovník.

„Přes spáleniště, přes krvavé řeky,

jdou mstící pluky neochvějně dál…,“

zformováni do jedné ukázkové roty, šlapou před nimi mazáci, třískají do dlažby podrážkami Pozór! vpravo hleď!, aby bažantům ukázali, jak budou oni umět za čas mašírovat,

„na naší straně srdce, právo…,“

buší podpatky četa za četou. Pluháčkovi fouká vítr do vyholeného krku. Tribuna salutuje. „Nazdar, soudruzi!“ Řach, řach, řach. „Zdar, soudruhu plukovníku!“

… my víme, koho jsme k pluku dostali… my dobře víme… každý, i ten poslední neuvědomělý občan, se musí naučit bránit socialismus…

„jdem vpřed jak čas,

jak pomsty hrozný val…“

Jako by Pluháček v životě provedl něco nezákonného. Jako by vůbec něco provedl! Aby musel stát tady. Copak může za fotra? Za těch pár hektarů, s kterými táta nechtěl do družstva, kdy si oni usmysleli? Ti okolo, ti možná mají škraloup, nebo i cosi horšího, ale on? Vlastní táta byl vlastní táta. Vždycky. I když spolu kolikrát neměli společnou řeč.

Začernala prázdná maštal doma.

Dva roky prezenčky, ne-li víc, jestli i to udělají podle Ruska. Tam slouží někteří i tři roky.

„Jsme zbraň i hráz rodícího

se míru…“

Řach, řach, řach!

… Pavlas, Schneider, Antal, ještě tři kluci před ním: Soudruhu desátníku, já tam asi nevylezu… ne, jinak mu to řekne, hned jak začne šplhat Pavlas. Soudruhu desátníku, já asi chrstnu dolů, hned jak se chytím toho špagátu, možná až budu v půlce, ale sletím určitě, protože mě jednou doma kluci shodili ze stohu a mám od té doby strašnou závrať, ve stavení jsem nemohl ani na sýpku na žebřík, tak to Cingrovi řekne. Vtom ale už začal ručkovat Pavlas dobrých šest metrů nad zemí, zrovna z takové výšky se pak musí skočit dolů na písek. „Tak hejbám kostrou, kam vejráš, ucho!“ Uslyšel a hledí pojednou do tváře desátníkovi a zároveň hmatá popaměti na první příčku, hop! druhá, třetí, kovový žebřík se otřásá pod nohama: … chránit republiku se musí naučit každý!… na takové řeči se jim může vysrat, jak ho chytí závrať, chrstne na zem, i kdyby chtěl bránit republiku, jak by chtěl; kdyby tam dole aspoň nestáli a nehleděli! … Jenomže právě na to čekají, aby se před nimi třídní nepřítel posíral a aby oni na něho mohli křičet! Cítil, jak se sune, jak mu železné lano svírá kůži pod kolenem, jak se kymácí, slyšel pod sebou hlasy, bojí se pomyslet, co je pod zády, táhne kupředu ze vší síly a pak najednou stojí nad tou výškou, dole hromádka písku jako žlutý krtičinec, v životě se tam nemůže strefit a čas kape, uviděl Kuželku, Olyjnika, v krku ucítil šťávy z žaludku a pak letěl a žuchlo to, hlaveň ho tupě třískla za ucho pod helmu, otevřel oči a sáhl si k nosu, ale to, co mu z dírek vyběhlo, žádná krev nebyla. „… řadím se, řadím, nečumím, jako když spadnu z višně!…“

„… v takej Indii deti hynú, celkom podvyživené, brúška nafúknuté ani bubon, to, že pijú iba vodu, reku, aby zahnali hlad, a vy kludne necháte na stole celú štrycku! Tak aby vám pekne vyhladovalo, reku, nariadil intendačný, že budete pred každým obedom behať, abyste mali tú správnu chuť do jedla, abyste, reku, nemárnili, čo naši pracujúci vydobudli…,“ politruk jejich čety Kuželka tahá vyleštěné boty po stupínku, nohy mu v nich kvedlají, tři poslední zuby nestačí na to, aby se mu v hubě nedělala tma.

„Četo, vztyk!“ Na kraji stolu se vztyčil Solnička a hodil hlavou ke dveřím: „Soudruhu majore, třetí četa při provádění oběda!“ Jak Pluháček vstával, zavadil opaskem o lžíci, krupoto mu šplíchlo na stehna. Ještě když stáli u výdejního okénka, měl vlasy slepené, celá četa pumpovala, z překážkové doběhli rovnou do jídelny, za čtvrt hodiny musí ležet v nočních košilích, přikryti po bradu, oči zavřené, Cingr bude chodit po cimře a bude celý spánek řvát, že jestli ho někdo jen jedním okem zahlídne, že s ním udělá po odpočinku dvě tři kolečka, aby se dotyčnému chytrákovi příště chtělo líp spát.

„Na nějaké nafouklé parchanty z jakési Tramtárie se můžu pěkně vyfláknout!“ syčel Jurda a přetahoval deku přes hlavu.

„Keby sme to nemali nariadené priamo z MNO, titulovať vás súdruhovia, reku, v živote nik by vám tak nepovedal, to si píšte… alespoň nie vo stave, v ktorom ste k nám došli,“ ozval se z přítmí politrukův hlas, „lebo vy žiadný naši súdruhovia ste nie je!“ Pluháček ho zahlédl, jak se opírá o okap, jak před ním stojí v pozoru dva ze spojčety, jak čekají, až se Kuželka trefí na hrot cigarety. „V živote nie, poňátno? Ja osobne taký som nie je. Pre mňa sa všetki ludia narodili rovnakí. Zkurvil jich život a prostredie. To si, reku, pamä-tajte, na!“ vracel půjčené sirky, naštěstí Pluháčka s Antalem nezahlédl, udělal by jim stejnou přednášku, z té jediné hodiny volna, kterou mají pro sebe, by byla rázem polovina v hajzlu, stihli by si leda vyčistit boty k čepobití. Pluháček se vytrácel po špičkách, přemýšlel o tom, že o to ani nijak nestojí, aby mu říkali soudruhu, je mu úplně jedno, jak jim říká takový Olyjnik, když s nimi mlátí do kaluží hubou, kdyby z MNO nařídili, aby jim říkali hovada, nezkrátí to prezenčku ani o den. Z těch dnešních šesti set devadesáti devíti. Pozdálo se mu to číslo tak obrovské jako cesta na Měsíc.

„… doprava znamená doprava, to je tam, co není levá ruka! Kterou máte levou ruku, vojíne Sojko? Zvedněte ji! To jste zvedl levou? Kde na ní máte palec?“

„Zdravíme na doby, zdravíme raz, zdravíme dva! Zdravíme raz, zdravíme dva!“

„To máte maturitu, Pavlas? Když šmajdáte jako zbouchnutá jalovice!?“

„Zdravíme na doby, zdravíme raz, dva!“

„Prsa vypnem, palec zahnout, vy zdravíte, Harníček, jako když nevíte, koho! Kam se díváme při zdravení? Na zdraveného, a to jsem já. Mě máte zdravit, Harníček, na doby raz, na doby dva! Zalomit ruku, švihnout s ní k čelu, ale ne tak, jako byste ukazoval, že vás bolí palice, jasné, Harníček? Jak teda zdravíme představené? Na koho koukáme? Komu odpovídáme nahlas? Zdravím raz, zdravím dva! Na nic jiného nemyslíme, jsou to stejně jenom nějaké civilní hovadiny. No, co se vám honí hlavou, vojíne, bohovské kokotiny, nemám pravdu?“

… zdravím raz, zdravím dva…

… do očí koukáme…, raz, dva…

„Popláách! Vztyk! Poplach!“

Složit deku, vletět do hader a ovázat onuce, na všecko dvě minuty, bandalír, ešus, doprkvančic! V botách se udělal chuchvalec, polní flaška spadla kamsi za postel. „Makám, družstvo, makám, kdo nenastoupí včas, má navíc rajóny, týden, fešáci, celý velitelský barák, tak padám!“

„Normál cvičná buzerace jako celých těch pět dní, vsadím se o pětku!“ chce se vsadit kterýsi z mazáků a je to fakt, za deset minut už zase vybalovali, za dvacet minut bylo na cimrách černo. To další „Popláách!“ myslel, že se mu jenom zdálo, ale k půlnoci křičeli doopravdy znova, balil nanovo, ustlal deku, onuce zase tlačila, vytáhl ji z boty a nastrkal do nočního stolku, zítra ji vypere a ona změkne. Měsíc popolezl, jinak se zdálo, že zde na nástupplacu trčí od toho předchozího poplachu, na kočičí hlavy přistáli právě tak za těch šest minut, sedmou sčítali velitelé mužstva, jestli se někdo nezalil, a potom najednou: „Vpravo vbok a pochodem vchod!“ Brána zůstala za zády, než si stačil uvědomit, že nemá v levé botě onuci, míjely je první domy nádražní ulice. Kdopak by čekal, že je nepošlou spát jako včera, předevčírem.

Na prvním odpočinku si půjčil náhradní onučku od Hochmutha, z puchýřů valila s vodou už krev, odlezl za strom, celou nohu si pomočil, v pěně mezi jehličím zůstal bosým chodidlem dlouho stát. Teprve po patnácti kilometrech zalehli.

… makám… makám!…

„… Spojené štáty americké sú zemou, kde najviac zahnieva hydra kapitalizmu. Vláda monopolov tam dosiahla takej moci, ako nikde vo svete, podriaďuje sa týmto monopolom aj štátný aparát a, reku, ruku v ruke s týmto postupuje zákonito aj nezadržatelný rozklad celého systému, každým dňom sa potvrdzuje, že sa táto sústava vyžila, ako učili Marx s Engelsom, a napokon, reku, velký Lenin. A v budúcnosti bude nútená ustúpiť sústave vyššej, socialistickej. Sovietskej.“ Poručík Kuželka tahá nohy od okna k bystě Gottwalda, sebral teď z jeho hlavy jakési smítko a rozetřel je mezi zahnědlými prsty, „rozklad hospodárstva doprovádza aj rozpad súdnictva, školstva, zemedelstva, reku, škôl, armády a umenia,“ vypočítal na těch zakouřených prstech a vydal se zase škrundavě k oknu. Sněžilo za nimi, vločky velké jak sedláci. „Nič nemôže koniec amerického imperializmu zachrániť, reku. Nie je takého lekára, nie je takej medicíny, keby si ju chceli zadovážiť aj za všetké doláry sveta,“ u okna se zastavil a pochrchlal, „v mrzačeniu myslenia občanov, a tým i vojakov USA, majú imperialisti veľké skúsenosti. Rozhlasom, tiskom a filmami ohlupujú každého príslušníka americkej armády. Výsledky tejto výchovy sú nám dobre, reku, známe z Kóreje, ale aj zo správania sa americkej armády v západných Čechách po skončeniu války, ktoré sa podobalo, reku, na čistú okupáciu, to podla toho, ak kolonizátorsky a supermansky sa správali vôči obyčajnému ľudu. Vôči buržoázii prirodzene nie, s tou boli jedna ruka, reku, lebo sú vychovávaný v krutosti a nenávisti vôči iným národom a rasám, ku všetkému, čo nenesie značku Made in USA. Lásku k cudziemu národu bysme v slovníku amerických imperialistov prosto nenašli,“ potáhl z průdušek a plivl do zeleného kapesníku, který zdlouha skládal, „lebo sú vedení len k lupičskej túžbe za ziskom,“ škrundal a říkal to vše, jako by ho to mrzelo. Pluháček držel víčka ztěžka už čtvrt hodiny nahoře, věděl, že Sepp Hochmuth vedle něho s otevřenýma očima vyloženě chrápe, ten se umí vychrnět i na záchodě. Pluháček by to chtěl umět taky, protože hned po nalévárně mažou do tělocvičny, pak budou škrábat na večeři vagón brambor a v noci bude nejmíň jeden poplach. „Šesť mesiacov vyčíňala americká soldateska okolo Plzne, šest mesiacov bila, strielala a trýznila českých obyvatelov. O betiarstvách amerických vojákov zpievali i vtáky na strechách, reku, vážne zranených sedmnásť výlučne českej národnosti a v jednom prípade zabitá aj žena… já bysom to mohol prednášať aj po česky, avšak mám tieto pramene zo slovenských štatistýk, reku,“ smutně se usmíval kolem prázdné huby, „čo to tam vystrájate, Jurda?“ „Poznámky si dělám, soudruhu poručíku,“ Kasička zdlouha rachotil židlí. „Vy si nemáte, reku, čmárať voľaké kokotiny, vy máte pozorne načúvať, Jurda, jasné! Odovzdať ku mne na stôl! Ak by som chcel, abyste si moju reč značili, povedal bysom: Znáčte si, čo hovorím. Ale pokial si pamätám, nič podobné som nevravel. Alebo vravel, Jurda?“ dotáhl boty až k němu, „vy ste teraz voľajako aktívny, Jurda, nezvyčajne. Abysom vás trocha neodaktivnil.“ Počkal, až se pár chlapů zasmálo, a potom znova zesmutněl, „čo robili americkí velitelia v západných Čechách, to by najradšej robili po celom Československu. Ale americkí okupanti sa aj dovedli baviť a smiať. I zábava mala, reku, miesto v jich spôsobu života. Najlepším dokazom boli deti,“ podíval se na hodinky, samotnému se zdálo, že PŠ mužstva trvá dnes už jaksi dlouho, vzdychl, „deti sa vždy, reku, poťahujú za armádou…“ Pluháček se musí jednou zeptat Seppa Hochmutha, jak to s těmi Američany doopravdy bylo, když skončila válka, bylo mu šestnáct, byl v Hitlerjugend a nakonec narukoval kamsi ještě za polské hranice ke kuchyni, že prý i párkrát vystřelil na Rusy a pak utekl domů, schoval se kdesi u Falknova u babičky, a tam přece byla demarkační čára. „… kolko len chlapčísk bolo odvezených do nemocníc s polámanými kosťami! Lebo sa stali obeťou súrovostí amerických vojakov, týchto vyznavačov whisky, ktorí sa zabávali aj s detmi. Posadili niekoľko chalanov na zadok svojho auta a pak s nimi vchádzali prúdko do zákrut a velmi sa smiali, keď týto padali na cestu a plakali od bolesti…,“ vykřikl a konečně vzbudil i Hochmutha. Sepp je po Kvasničkovi vlastně nejstarší v celé četě, protože Hochmuthovi rodiče nakonec dostali českou příslušnost, byli před válkou sociáldemokrati a Sepp musel normálně narukovat. Vedle něho pokusoval sirku Fekete, blbě hleděl z bílých štětin na Kuželku. Fekete přece taky táhl za armádou. Jako sirotek. „… americkí imperialisti napokon rozbombardovali v ostatné dni Škodovku, keď už nemala pre zbrojársky priemysel Nemecka význam, celkom zbytečne to urobili len preto, aby poničili naše povojnové hospodárstvo a prinútili nás, abysme prijali pomoc v podobe akéhosi Marshallovho plánu, a stali sa tak na nich závislí, reku, teraz sa pozrime na ten rozdiel: čo sovietská armáda? 25. marca 1945 bol armádny sbor maršála Jeremenka necelých 25 kilometrov pred Ostravou. Mohol delostreleckou prípravou zničiť celý ostravský priemysel, lebo fašisti boli usalašený vo všetkých objektoch, odhodlaní hájiť mesto do posledného esesmana, reku. Podla smerníc generalissima Stalina urobila však Rudá armáda veľký stokilometrový obchvatný manéver, vo ktorom musela svádzať ťažké boje o staré československé pevnosti, ktoré nás, reku, po hanebnom Mníchove donutila česká buržoázia pod vedením Beneša bez boja opustiť…,“ a pak se zarazil, přejel si prstem po čele, na cosi si vzpomněl, rozhlédl se po učebně, těká po tvářích, „a keď už bola reč o Ostrave, chcel by som vám pripomenúť medzi čtyrmi očami, že všetci máte mimoriadnú príležitosť, kto sa chce naozaj prejinačiť, premýšlať, čo po vojne. U jednotiek prebieha súťaž v nábore do horníctva, táto súťaž ukazuje, ako potrebná je práca zväzáckej organizácie v armáde, do práce v doloch sa prihlásili minulý týždeň desiatnik Vachleda na tri, slobodník Ratz na dva roky. Tým končím, velte koniec dnešnej politickej prípravy mužstvá…,“ balil si cajky. Současně na chodbě zavyla siréna, ze třídy zmizeli američtí okupanti, místo nich se začala zjevovat vidina té hromady brambor, která na ně čeká na chodbě před kuchyní, ale Pluháček teď myslel především na to, jestli by ta Ostrava nebyla nakonec nejlepším řešením, aspoň na první čas. Znova tu myšlenku zahnal, protože si vždycky představí, že fárá, že pod ním padá těžní klec kamsi do černé prdele, sto metrů hluboko. Drápal se do otvoru hořícího okna, dostala překážkovou před večeří dnes celá rota, zase se cosi nesnědlo, „tělocvik je tělocvik, fešáci,“ bílý sníh je vyšlapaný už od předešlých dvou čet, hop, hop, hejbejte kostrou!

„Nad horou svítá, skřivánek vítá

veselou písní nový den.

Dívá se k městu, na bílou cestu,

odkud jdou chlapci z kasáren…“

Od huby jde pára, ale v mrazu si aspoň při tom připosraném čepobití nechlístají bahno na vyleštěné boty, když už musejí každý večer bagány zčerstva vyčistit, aby zakončili výcvikový den radostným zpěvem před spaním. Obejdou dvakrát dokola nástupplac, pak sebou seknou do smradu od onucí, sušených na ústředním; náhodou je teď klid, už je tři dny nebudili.

„… a tvýho fotra teda zavřeli za co?“ zašeptal. Ze tmy šedl Pavlasův obličej, byly tušit důlky očí.

„Kvůli mně. To je právě ten průser,“ ale že by Pavlas hýbal rty, vidět nebylo.

„Proč kvůli tobě?“

„Protože jsem zašil jednu tátovu pistoli. On měl krásnou sbírku všech možných koltů. Když po něm šli, všecko naházel do řeky. Jenom tu jednu našli, když u nás dělali prohlídku. Táta byl majorem generálního štábu.“

„A pročs to, vole, dělal? Copak nevíš, co je za zbraně? Schovávat bouchačku!“ Pluháček musel šeptat nahlas, protože vedle odfrkoval Fekete a bublali oba Němčouři, „kolik vyfasoval?“

„Deset. Ještě sedí.“

„A je na tebe nasraný?“

Miloň se otočil k němu na bok, přitáhl prostěradlo až k bradě, aby deka nekousala.

„Vůbec ne. Aspoň nikdy nenaznačil. Oni ho zavřít chtěli, říkal, protože čistili armádu, a záminku by si vždycky našli.“

Pluháček si chtěl mermomocí vybavit Pavlasova otce z té fotočky, kterou mu Pavlas jednou ukazoval, ale pod vojenskou čepicí se mu pletla ta podoba s tátou Pluháčkem a věšák u nich doma v síni, kde visívaly obě tátovy pušky, řemínky na koroptve a dalekohled, pak se rozlehl lán řepy a ve vzduchu se rozprskl bažant, to jak s tátou na ptáka současně zatuplovali ze dvou stran, z celého úlovku se snášelo k zemi pár kostiček v peří, „ja, člověče, nám otrávili i psa. Kvůli tomu třídnímu boji.“ A ve chvíli, kdy to Pluháček říká, vidí se najednou kráčet z vlaku, to byl obě ty pušky prodat v olomoucké Lověně za odhadní cenu, protože tátovi odebrali lovecký lístek v důsledku nespolehlivosti, za vraty tehdy nevítal pes Argoš. Ležel mrtvě, chlupy zplihlé, poloviční na vzhled, kdosi mu hodil otráveného vuřta. Že by se mstili i psovi? „Je teda pravda, že to bylo právě půl roku před tím, co jsme podepsali přihlášku do družstva,“ řekl, ale odpověď už žádnou nezaslechl, lehl tedy na záda. A pak začaly pochodovat všecky ty známé tváře, potentáti u nich doma, nakonec Zatloukal s hlavou vraženou do podbradku. A po nich se mihla ta poslední v ženském šátku, teta Heduška Pluháčková, starší tátova sestra, která se nikdy nevdala, která učívala na obecné škole, než ji začli honit po okrese kvůli kostelu, pak po pohraničí. Jediná se s ním přišla rozloučit k vlaku, když rukoval. Ale to už se před ním, bodák vztyč!, na zteč připravit!, zakymácel hadrový panák s vycpanou hlavou a on do něj zajel bajonetem, nasazeným na pušce, z vnitřku figuríny vyjel další cumel slámy: Odraz! Pažba! Bod! „Ticho, kurva, neusnu!“ řekl kdosi nahlas, ale nikdo už dávno nešeptl, jen Horváth řeže pilkou a Němci bublají.

Jakpak je vlastně doma? Než se vrátí, bude tam stejně všecko jinačí. Možná se přece jenom přihlásí na tu Ostra…

„… dnes je v súlade so socialistickým zriadením aj uhájiť tento štát proti imperialistom akýmkoľvek prostriedkami,“ Kuželka vytáhl kapesník a smrkal, „každá vojnová teória smeruje k obrane záujmov tej istej triedy, ktorej vôlu vyplňa sám štát a jeho ozbrojené sily. Nie je nestrannej a nestranickej válečnej teorie, lebo skutočná vojenská veda musí rátať s tým, že rozhodujúci význam má pomer ludu k cielom vojny a vychádzať, reku, z jeho odhodlania, dať svoje životy a sily za dosaženie víťazstva. Bolo to tak vo Velkej vlasteneckej vojne, v našom Slovenskom národnom povstaní, všade tam, kde vedla ľud strana, reku, lebo: Čo strana robí, a to si pamätajte, dobre robí… ja by som túto prednášku mohol povedať aj po česky, ale čerpal som zo slovenských prameňov, reku, však nám ale všetkí Česi predsa rozumejú, alebo nie?!“ hleděl zrovna na Schneidera, který začal sám od sebe vstávat.

„Vojín Schneider,“ řekl a stojí. Sepp Hochmuth spal do té chvíle s otevřenýma očima, když zaslechl Wolfiho, trhl sebou. Kuželka dotáhne tenké nohy k prvním stolkům, „mohol byste volačo zopakovať?“

„Any slóvo,“ odpověděl Wolfi vzápětí, nehne se ani o milimetr, i když v učebně zahučelo. „Ja nerozumět any normálny ržéč česka civilny.“ Politruk tedy mávl rukou, mezi zuby ukázal tunel, ušel mu tudy vzdech, ze stolku mu ulítlo lejstro, plachtí na zem.

„Soudruhu poručíku, dovolte mi zvednout ten papír,“ zahalekal z první řady Jurda.

Kuželka přitáhl holínky o kousek blíž. „A kdo vám dovolil so mnou hovoriť, reku! Vztyk!“

A tak Jurda vstal, zatímco se politruk shýbl a v hnátech mu zapraštělo.

„Za trest ošpendlíte, Jurda, všetky nástenky na našej chodbe!“

„Prevediem!“ řekl zblble Kasička Jurda a radši se uzemnil.

Když jednou drhli s Jurdou podlahy u náčelníka štábu, uviděl tam Pluháček na maketě, připravené k jakémusi cvičení, zapíchané praporky a kóty, Jurda přece kolik špendlíků ukradl, prosralo se kvůli tomu jakési cvičení. Možná by se mohla prosrat i válka…

… i válka… válka!… mohla by každým dnem…

Když dobíhali k pusté pláni, ohlédli se, z dálky je dojížděly černé sáně, táhly po polích jako pohřebák. Na kozlíku major Urbanič, hledí na své zápěstí na svůj čas. „Tú lahkú polnú si zatial nehajte na chrbte, saldatušky, nevieme, kedy skončíme a kde, trasírky sú v debne.“

A když tu bednu ze sání vytáhli, major pokynul a spřežení se rozjelo napříč tou obrovskou plání, velkou jako pět set fotbalových hřišť, a oni se na sebe jenom podívali a pak se beze slova rozklusali v kolejích za majorem, vyměřit jakousi novou cvičnou dráhu, na dvě stě, na tři sta metrů do zákrytu zatloukali ty trasírky do zmrzlé země a zase běží zpátky k saním, podle toho, kde sáně zahlédli. Zítra tak bude lítat jiná parta, jejich trasírky bude vytahovat a zatloukat jinde.

„Vy musíte zo seba vytriasť tú starú sedliackú dušu a nabrať celkom nový dych, saldatušky, všetko staré sa musí vo vás zlomiť, trebárz aj silou,“ jako by se v nehybném obličeji v očích smál.

Táhli za sebou haksny ještě hodinu, když doráželi k městu, zaslechli večerku, nalítali kilometrů jako Zátopek. Tak už zase dneska domů o ten kus špeku nenapíše. Jestli vůbec mají. V posledních letech nebylo kolikrát v baráku halíře. Ani v čase zabijaček. Jako před združstevněním. Všecko v prdeli.

„Cinál, machři, my se mezi něma musíme naučit líp otáčet, jinak v tom budeme lítat jak nudle v bandě,“ hučel Jurda. „Nějak se dostat k velitelské četě.“

Pluháček je slyšel, ale myslel na to, že se ho ani zabijačky, ani sedlačina vlastně už dávno netýkají, v životě asi už týkat nebudou: a nejhorší na všem, že se zde člověk nažere líp, kolikrát daleko líp než doma ve stavení.

Všecko naruby. Seděl na posteli a kousal salám, suchou večeři jim vyfasoval Pavlas. Mnul si prsty na nohách, natvrdlé jako kolky.

Vy ze sebe musíte vytřást napřed tu selskou duši a chytit nový dech! Ve vzpomínce se dělají majorovi z očí dvě malé škvíry. To staré v sobě zlomit třeba silou! Přitom si Pluháček vzpomněl na mámu: kolik rybízláků za den asi vypije? A ona se usmívá v žilkovatém obličeji.

„Poplach, vztyk!“

Zase zvedají závoru, z noci píská náklaďák z Čierné, už tam byli mockrát na brigádě, překládat jakési zboží z Ruska, do dneška halíř neviděli. „Usilovný pochod na třicet kiláků!“ šeptá mu kdosi do zad, aby to poslal dál. Utáhl kšíry, mele prsty v botách, ještě tupými z pláně.

„Jésli vy štonibuď zabýli, búdět vam ťažólo, preťažólo!“ staršina Olyjnik buzeruje po rusínsku.

„My nesmíme na nic myslet, kluci. Na nic, co se zrovna děje. Když je nejhůř, vzpomínat na nějakou tancovačku nebo na jebačku. Nechte si poradit od mazáka. Ty pochody za povstání do hor, žádný med!“ říkal tuhle na nádraží Kvasnička, když překládali v Čierné vagóny z Jáchymova. Kvasnička je o patnáct let starší než všeci, plná prsa vyznamenání, bývalý kapitán z východní fronty, kterému to spočítali v jakési Reicinově aféře, a on se teď s nima učí plížit. Jestli je poženou jako minule, vypadne z Pluháčka pajšl. Vlastní dech se odráží od tváře, škubl sebou z polospánku, tak tak srovnal rovnováhu, rojnici rozvinout! Kulometčík, nabíječ, první střelec… pod nohama zavátá ornice, hurá! Zelená světlice, červená, dech po krátkých kouscích z plic, v uších šumí dlouhou chvíli, hleny z nosu není čím otřít, lezou do huby a kyselí mráz, „huráá… hu…,“ vysere se jim na řvaní, jenom poběží, aby se neztratil, jednou všecko skončí. „K zemi!“ Ještě pořád běžel, i když zalehl, ve spáncích žíly k prasknutí a pod nohama stále utíká pole. „Zakopat!“ povely zleva i zprava, sáhl pro lopatku, narazila na zmrzlou zem, drží rukojeť a necítí ji, ale už chválabohu neběží, kšp, kšp! dělala lopatka cosi sama v té tmě, a pak se mu začalo teplo roztahovat po těle, kdosi se připlazil s novou municí. „Četo, vpřed!“ uslyšel docela blízko a kdosi jím třese, proti svítání Cingrova tvář, „co sakra, Pluháčku, chrápete?!“ A on stále ještě v levé tu lopatku, dávno není tma, uviděl Jurdu s klackem kulometu, na silnici mezi stromy jede velitelské auto a on si rozmazává po tvářích sníh a pak zase běží, běží tak od večera do rána, pláně vlevo i vpravo, nad lesem pruh slunka. „Jdeme, vojáci, jdeme!“ ozývá se přitom z ampliónu toho velitelského vozu a pak pod sebou nahmatal led, tady se aspoň nemusí zakopávat, položil se naznak a v očích uviděl tátu Pluháčka a koně Mojíka, vezou obilí a slunko zapadá, třásl se pod uniformou, vrazil si prsty do úst, aspoň ty si zahřát. Kdosi se plazí, je to Sepp Hochmuth, ztratil zápalky, dlouho si nemohli připálit, dřívka se jim lámala v rukou, v uších hučel čas huahuahua. „Nemci na stétš nechodyli. Rusi chodyli. Tysýce, jenom šly a šly a padaly, to sem poprve v živote videl červená i chláveň, laufy od stržíleni, a i kdyby se ten mašinkvér sbláznil, Rusi furt jenom šli a šli po chromadách svojich mrtvol a nemeli konce, man weisst nicht, kde se bráli, jaja, všecko vychráli vlastnýma tělama. Jednou, jedynkrát jsem to videl na celý život,“ šeptal Sepp, ale Pluháček si žádné hromady mrtvol nepředstavoval, v uších mu huahua! stále pohoukávalo a on si vzpomněl na jedinou tvář ruského vojáka, kterého roztrhla mina v poslední den války, stáli mu u rakve Sokoli stráž, ležela ho tam jenom půlka. Rusi noví a noví, teprve teď se mu vracelo do uší, noví a noví Rusi, je celé Rusko tak veliké, že nemá nikde konce. „Musíš se poržád otáčet na ten led, nebo si nachladyš ty kulky a fertig nadosmrty,“ a odplazil se.

Otáčet se… Mezi vším se umět otáčet… chytit ten nový dech a staré ve vás zlomit třeba silou…

Kdyby aspoň člověk věděl, co se v něm teda musí zlámat.

Kdyby mu to řekli na rovinu.

Kdesi pod ním tence praskal led. Přiložil si ruku na to místo, kde přimrzl, měl nohu studenou jako kost, padaly vločky.

A pak jim pod lesem, kde vydávali oběd, řekli, že sovětští soudruzi, kteří byli na cvičení přítomni jako pozorovatelé, jim blahopřejí, protože všechny roty útočily skoro už jako Rudá armáda, a že návrat bude po vlastní ose, levá dva!

„Na tú svatú Katerinu,

katerinskú nedělu…“

otvíral hubu popaměti, slunko měl do očí, v jeden okamžiku se zapotácel z řady, cítil, že mu kdosi bere tornu, „cedu… ličku psá… la…“ V zátočině jakési ruské auto: pozor, přímý krok! Pluháček zvedal nohy a chtěl jimi dupat, přitvrdit jako ostatní, ale sotva je odtrhoval od země; stáli tam na kraji silnice všichni důstojníci, někteří na hlavě čepice jako gramofonové desky, zdravili, na samém konci major Urbanič. Pluháček se vypjal ze všech sil, aby si tam ten nemyslel: „Zdar, soudruhu plukovníku!“ vykřikoval na velitele s ostatními, ale zpříma se díval do očí majorovi, dobře viděl, jak se Urbanič kolem huby usmívá. „Přes spáleniště, levá, dva!“ vykřikl vpředu Šmalcl.

„… přes krvavé řeky,

jdou mstící pluky…“

Kvasnička z vedlejšího družstva jediný nezpíval. A Němci taky jenom otevírali hubu. Pluháček namrzlou nohu skoro necítil. Otáčet se…, taky mu mohlo napadnout se otáčet…

Nabrat nový dech… i kdyby to mělo být silou…

Oficíři mizeli za zátočinou, poslední major Urbanič.

„… visí za prasečákem!“ houkl Antal. Pluháček nesl s Hochmuthem figurínu ležícího střelce do skladu, praštil jí o zem a rozběhl se k baráku na konci kasáren, odkud se věčně táhne smrad a je věčně slyšet chrochtání. Z koruny stromu visel Koloman Sojka, po žebříku k němu lezl desátník od ženistů, za pasem nůžky na stříhání zátarasů, pod ořešákem chumel lidí z kuchyně, vozík s popelnicí, kterou se vozí prasatům šlichta, Sojka nad ní visel jako na neotevřeném padáku, trochu se komíhal, přes kalhoty zchlístanou zástěru. Předevčírem přišel z basy, z výkonu trestu, za tu jebačku ve stráži dostal od prokurátora tři měsíce, ty si odseděl v Košicích a nadslouží je. Teď už teda nebude nadsluhovat nic. Hochmuth vyklepl cigáro i pro Miloně: „Takovych obješénych sem já videl! Nemecky oficíry a vojáky, co uš nechteli bojovat a schovávali se na pudach a po sklépech. Sondergerichty je soudyli ještě pár dny pržed konec válka.“ Od závory přibíhá dozorčí pluku a píská na pomocníka, od ošetřovny felčar, po cestě se navlíká do bílého pláště. „Olyjnik by ho měl sundat, když ho uměl prásknout,“ řekl Pluháček. „On spíš kdosi sundá Olyjnika, když nikdo jiný, tak cikáni ve městě.“ Jak se důstojníci hrnuli, šli radši kluci po svých. V okně velitelského baráku se blýsklo v čočkách dalekohledu. Velitel praporu pozoruje cvrkot. Jak se zde všechno otáčí. Koloman Sojka už nebude muset. Ten se naposledy otočil větrem na tom telegrafním drátě.

Před velitelstvím kvetly kaštany. Škoda, že se Sojka nepověsil tady, jim všem pod nosem, aby si všechno přečetli na vlastní oči.

Špičku toho ořešáku bylo vidět ještě dobrý kilometr, pak se prasečák i celá kasárna schovaly za hradbou keřů. Šli dost ostrým krokem, smrkne se za hodinu. Dobře věděli, že jdou střílet mimořádné střelby jenom proto, že přijede divizní prokuratura a v kasárnách nesmí nikdo zavazet, aspoň tak to říkali mazáci, že předloni to velitel zrovna tak zařídil, když se ve sprchách podřezal jeden buzík. A taky s nimi neodstartoval Olyjnik, se zbrojířským autem místo něho jede staršina z písárny. Možná má strach, aby to do něho potmě někdo náhodou nenapálil. Každý by se na něho vykašlal! Tady se musí přežít, ne se dát umlátit dalšími roky. Prošlapat východňárským bahnem ty všivé dny a proklouznout těmi slušnějšími. „Pozor, pohov, volno, zpívat!“ ozvalo se vpředu, velitel praporu, politruci, všecko dnes šlape s nimi, doma zůstali právě jenom svědci.

„Na tú svatú Katerinu…“

„… dozpívat!… dospievať!“ tenkýma nohama pajtluje v holínkách Kuželka, mává rukama a poskakuje kolem své čety, „vy nepoznate nič iné? Ak tu o svätej? Kebyste boli vojakmi desať rokov, vy spustíte zasa len tu istú, pojebanú Katarínu! Inú chcem… voľajakú socialistickú, reku!“ vykřikoval a v hubě se mu dělala díra po zubech. Levá, dva! a tak spustili tu druhou.

„Nad horou svítá, skřivánek vítá

veselou písní nový den…“

Zpředu se k nim nese tatáž melodie, ale pozdější sloka, levá, levá! „Chytil táta sojku! Ta je taky dobrá do pochodu!“ vykřikl kdosi v druhé četě nahlas, pak bylo dlouho ticho. „Tu nepoznám. Tu zaspievate na zpiatočnej ceste, hej!“ proti horizontu se rýsovaly terče, jako by se žádný Sojka nepověsil. Pekl táta sojku, pekla máma taky, pekl táta, pekla máma, pekly všecky děti, sojka neuletí, pletly se Pluháčkovi slova písničky na jazyk, ještě když u dřevěných stolů připravovali zbraně ke střelbě. „A keď sme u tých strelieb, chcel by som vám povedať, že najstrašnejšia strela pre buržoáziu je Kapitál. Nie, reku, ten jich vlastný, kapitalistický, ale Kapitál Karla Marxa…,“ jeho tenké nohy se posouvaly před lavicemi, Pluháček na ně hleděl, ale kdesi nad hlavou visí pořád ta zelená kukla se zástěrou od šlichty, pootáčí se na telefonním drátě, bůhví, jak jej Sojka uštípl, nejspíš zuby. „… a keď budete, vojaci, učenliví, môžem vám odprisiahnúť na vlastné svedomie, že sa z vás dajú ešte urobiť nielen normální občania tejto republiky, ale i z voľaktorých časom i súdruhovia, i keď, reku, jak povedal súdruh Chruščov, nemusia byť všade na zodpovedných miestach len samí straníci. Lebo i v tomto ohľadu sa skôr robily aj chyby. Poctiví občania sa môžu podielať, reku, na budovaniu i riadeniu rovnako ako komunisti. Však teraz je situácia už aj taká, že sú odborníci potrební, a keď voľakdo voľačo vie a zná urobiť, môže se nad jeho kádrovým profilom z minulých rokov privrieť trocha oko, lebo my si vieme ľudí postrážiť! I takých, ktorí sa počas vojny stavali k múru, reku, vás sa dotýka len prvá časť mojej desaťminútovky. Ja bysom vám to mohol opakovať aj po česky, ale vy už hádam rozumiete. Napokon už je vašou vecou, akým spôsobom zvládnete vojenské remeslo. V súčasnej dobe teda strelby, reku,“ Pluháček ho už dávno neposlouchá, na každém školení vypíná hned příjem, jen tak kouskem ucha hlídá, kdyby ho Reku náhodou vyvolal. Nechrápe tedy vsedě jako Hochmuth, ale lezou mu ty věčné kecy už krkem, dokola, dokola, jedině když začne Reku o tom Chruščovovi, to si občas poslechne, protože to vždycky řekne něco nového jako dnes, že se můžou někam hlásit už i bezpartijní a že komunisti nemusí být všude. Však se Miloň nedostal ani na tu lesnickou, blbého hajného z něho Zatloukali nechtěli nechat udělat. Kdoví, jak je to ale doopravdy, i když se o tom píše. Reku má všechno vystřižené z novin a z brožurek. Před měnou říkal Zápotocký, že s penězi nic nebude, a za dva dny se prachy stahovaly. Do konce vojny půldruhého roku, za tu dobu se všecko změní ještě pětkrát. „Čo strana robí, dobre robí.“ Ještě nikdy neskončil Kuželka jinak. „A není proti tomu odvolání,“ ozvalo se tlumeně za Pluháčkovými zády, jak říká Jurda, nakonec vždycky chybí jenom to: Pánbůh zaplať za kázání! Pluháčka v tom okamžiku napadlo, jestli se takový Sojka škrtne před, nebo až po výdeji menáže. „Nabíjet!“ A pak třetí družstvo třetí čety krátkými dávkami vypálilo na terč ležícího střelce vkleče, vstoje a vleže ratata! Střelil táta sojku, střelila máma taky, sojka neuletí. Když nabíjel, říkal si, že by si v životě nemohl na krk nic uvázat a oběsit se, i kdyby bylo nejhůř, mířil, sypal dávky poslepu.

„… počítat budete tentokrát jenom do čtyř, ne jako minule, zápalná doba těchto speciálních granátů je o dvě sekundy kratší, škubnete, napočítáte a hodíte, opakujte, vojíne Fekete,“ velitel čety drží nový typ pod světlem. „Ak vytrhniem — egy, kette, három čítam a šmarím nie ten istý granót, čo boli posledný raz.“ Pořád jim vozí cosi k odzkoušení. Pluháčkův terč má ušmiknutou hlavu. „Tady jeden nevybuchl, soudruhu poručíku!“ Miloň zabrzdil v půli kroku. „K zemi!“ uslyšel Kvasničku, bouchl sebou o zem, dýchá do nízké trávy, zrovna myslel na to, že kdyby Němci odveleli na konci války Seppa Hochmutha někam na Slovensko, že mohli na sebe s Kvasničkou házet granáty kdesi u Banské Bystrice za povstání. V zátočině reflektory automobilu z divize, leze z něj generál Mochnáč, chlap jako hora, salutování, nad kopci prskají rakety, jasně že přijel kvůli Sojkovi… sojka neuletí. Od odpoledne se plete na jazyk ta přiblblá písnička. „Cvakni si, na!“ Jurda cpe do dlaně flašku a kryje zády, „staršina si ji postavil k nohám. Při fasování patron jsem ji přibalil.“ Jurda všude něco šmajzne. Toho poslat na službu do skladů NZ, přitáhne pytle konzerv, v jednom samotného intendanťáka i s jeho hemeroidy.

Rum hřál. Bože, kolikrát v životě se člověk namazal, že málem netrefil domů. Třeba tři dni po tancovačkách. Od dědiny k dědině. V aktovce ramínko na šaty, když se spávalo ve stohu, chleba a špek, a hlavně brankářské nákolenky, měl je doma z doby, kdy ještě chytával za dorost, nosily se s sebou kvůli kolenům, aby se neumazaly puky, když se z hospody vyrazilo s děvčetem rovnou na mez. „Za boudou si povídal Mochnáč s Kvasničkou,“ řekl tiše Pavlas. Generál, kdykoliv přijede k útvaru, vždycky si jde někam podat s Kvasničkou ruku. Oficíry to hrozně krká, ale nemůžou vojínovi Kvasničkovi, bývalému kapitánovi, ani slovem nic povědět, protože Kvasňa seskočil s Mochnáčem v sovětském desantu na pomoc povstání a táhli to spolu až do konce války. To všecko Pluháček dávno věděl, hned co narukovali. Kvasnička taky nepromluvil ani s Hochmuthem, ani se Schneiderem jediného slova, se všemi Němci, kteří u pluku sloužili, a že jich bylo! „Doma päťdesať litre domáca bárackpálinka, tuná pijem hlt rum ako voľaký lófas!“ pronesl Mišo Fekete, kterému nevybuchl ten granát, protože asi špatně trhl zápalníkem. Když šmatlali zpátky, svítalo, přes město se zpívat tak brzo nesmí. Mezi zuby cítil ještě chuť rumu. Jediný Jurda se umí v životě otáčet. Díky tomu, že krade… když budete, vojáci, učenliví, dají se z vás ještě udělat normální občani, z některých možná i soudruzi… Politruk Kuželka, který jim ty rozumy nalévá každou chvíli do palice, kulhal k tribuně s ostatním načálstvem, prapor tentokrát nastoupil bez dechovky. Velitel zaškrábal na mikrofon, ale ten zůstal hluchý, začal tedy křičet, že se střílelo vcelku dobře a to že je cenné vzhledem k mezinárodní situaci, ještě k tomu, když střelby proběhly vlastně bez přípravy. Ale že jsou výsledky bojové připravenosti zrovna takovým vojenským tajemstvím jako cokoliv jiného, co se u pluku děje, že to mají mít všichni na paměti i při psaní dopisů, protože nepřítel čeká na každé slovo. Jako kdyby někoho doma zajímalo, že se tady za prasečákem oběsil cikán Koloman Sojka.

… nepřítel čeká na každé slovo…

… mimo Zatloukala nemá Pluháček žádného nepřítele… … mimo Zatloukala, který je komouš a je na okrese…

… nepřítel čeká…

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Malý vůz.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.