Radka Denemarková

Peníze od Hitlera

(Letní mozaika)

Brno 2021

© Radka Denemarková, 2006, 2009, 2021

© Host — vydavatelství, s. r. o., 2021 (elektronické vydání)

ISBN 978-80-275-0647-7 (PDF)

ISBN 978-80-275-0648-4 (ePUB)

ISBN 978-80-275-0649-1 (MobiPocket)

Tuto knihu věnuji:

JANU DENEMARKOVI mladšímu.

Nebojí se dívat do slunce.

VLADIMÍRU VOLFOVI.

Nebál se dívat do slunce.

Což nemáme ke všem svým postavám

víceméně tento poměr: tohle jsem já,

a kéž mi Bůh odpustí?

(Graham Greene)

Člověk myslí, Bůh se směje.

(židovské přísloví)

Žádná podobnost není náhodná.

Všechny ty příběhy se staly. Pořád nevím proč.

Prolog

Denis svírá v ruce zelenou, zašpičatělou lopatku a noří ji do změklé, narudlé hlíny. Nasáklé, nacucané vodou po noční průtrži mračen.

S vyplazeným jazykem, kterým se chvílemi úporně opí- rá o bílý plůtek zubů s dvěma chybějícími laťkami, zadupává miniaturní rýč hloub a hloub, nástroj překotí a vyrýplou hromádku odloží na rostoucí kopeček vedle pravého kolena. Mlaskavými ranami oplácává vznikající mohylu. Má rád tu mazlavou hmotu. Pak lopatku odloží. Teď zavrtává vztyčený ukazováček. Až po druhý kloub prstu, hlína prst obepíná s příjemnou mrazivostí, ale i zalézá za nehet, natlačuje se, rozšklebuje hranici mezi masem a nehtem, zemina rozráží bolestivou překážku, sunout prst nezměněným tlakem dál by slast proměnilo v trest. Denis prst spěšně vynoří. Zvědavě prohlíží kolík zohyzděný nabalenou hlínou, prohlíží ho ze všech stran, přiloží k tváři. Rozetře pruh přes levou i pravou tvář, středem čela, pod krkem rozpatlá pruh přes pahrbek ohryzku.

Číhající indián na válečné stezce.

Ušmudlanou rukou znovu pevně obejme oprýskanou zelenou rukojeť a začne odlupovat, odkrajovat pláty zeminy, hlíny prorostlé a stmelené kořínky trav a plevele. Trvá to několik minut, než se lopatka ohne, zarazí a strne nad vzdorující, tvrdou překážkou. Denis povolí. A podlouhlé řezy promění v jemné, horečnaté odsekávání hlínovitého gyrosu. Když udýchaně skončí, leží před ním nápadně dlouhá a úzká mísa s podivnými výstupky, vrásčitými puklinami a dírami. Bílá mísa. Zdvihne ji a čistí. Vylupuje z ní zbytky nečistot. Oplachuje ji dětskou konvičkou, také zelenou, s červeným rypáčkem kropenky. Odběhne jenom dvakrát. Aby konvičku naplnil špinavou dešťovou vodou. Ze staré narezlé vany, kterou před lety pohodili u jahodového záhonu. Aby se v ní Denis mohl v létě cachtat. Očištěnou, vyprázdněnou, proděravělou mísu otočí. A zdvihne.

Dívá se překvapeně do dvou prázdných otvorů. Očních důlků.

Je to lebka.

Lidská lebka.

Pětiletý Denis ji opatrně přenese z jabloňového sadu na pískoviště.

Široce rozkročená Žena si bezmyšlenkovitě utírá ruce do kárované, bíločervené utěrky. Jsou dávno suché, ale ona je otírá, masíruje nezvykle dlouho, ztracená ve svých útržkovitých vzpomínkách, které se snaží pochytat, slepit, utřídit. Utěrku přehodí přes oprýskanou, několikrát přetíranou kuchyňskou židli nedaleko sporáku. Vezme bělostný porcelánový talíř s modrými ornamenty, který kontrastuje s její venkovsky ošlehanou tváří, naklade souměrný vějíř houskových knedlíků a do vzniklé vyschlé tůňky vlije kovovou naběračkou tmavohnědou omáčku s třepeninami masa. Opatrně, aby knedlíkovou bělost nepotřísnila.

Horký talíř postaví v jídelně před muže, který si už omyl unavený obličej a vyhrnul rukávy modrobílé flanelové košile. Muž hltavě a beze slova jí. Žena sedí vedle něj a pozoruje černé chmýří na hřbetu mohutné ruky s ulámanými nehty, milované ruky, která neohrabaně svírá stříbrnou lžíci. Neunavitelný bagr, který odstraňuje nános v talíři.

Žena vstane jenom jednou, aby si z kuchyně přinesla zapomenutou utěrku, má ji položenou na klíně, drží ji pevně a co chvíli si do ní utře suché, popraskané, zarudlé ruce. Muž vytře posledním, nadýchaným kouskem zbylou omáčkovou stopu, sleduje ji pečlivě, dvakrát zakrouží kolem talíře. Teprve když nacucané sousto zmizí v mužově nenasytném chřtánu, Žena se osmělí. Řekne spokojeně funícímu muži, že našla Denise na pískovišti, jak si dělá bábovičky, otloukej se bábovičko, jestli se mi nepovedeš, budeš bita jako žito.

Muž si mohutně říhne a upije piva z chladivě orosené lahve, ačkoliv má před sebou sklenici vyrobenou specielně pro tento účel, s nezvyklou rytinou.

„No a co má jako bejt?“

Našla Denise, jak si dělá bábovičky. Seděl na bobku uprostřed hromady písku, obklopen obrovskými kopci podivně zborcených, pískových tvarů. Tmavě žlutavými kopci s prohlubeninami a výhřezy. Podobnými těstu, které se v troubě před dopečením vylilo z formy. Denis soustředěně plnil mokrým pískem podivnou, proděravělou nádobu.

„Jestli ti sebral něco z kuchyně, tak mu prostě jednu vraž a příště už si dá majzla.“

Žena se nadechne a pokračuje nerušeně v řazení svých slov. Přistoupila k pískovišti blíž, Denis vyčkávavě mlčel, asi vycítil, že našel něco vzácného. Posvátného. Poklad. Jen zatím nevěděl jaký. Žena mu tu podivnost křečovitě vyškubla ze zasviněných prstíků a odnesla do kůlny. Denis za ní mlčky a vzdorovitě cupital, rval ji za sukni, pral se s ní. Vrazila mu facku.

„No a co, tak už se, krucinál, ženská, konečně vymáčkni!“

„To není… běžná věc. Je to… to je…“

Ženě jako by do krku někdo vecpal celý ten zmizelý vějíř knedlíků a promísil je s hmatatelným strachem, který jí roztřásl hlas.

„Chci, aby ses na to podíval sám.“

„No tak to přines sem!“

„To nejde. Musíš se mnou. Zvedni se, jdem.“

„Kam?“

„Do kůlny.“

Muž se neochotně vztyčí, utáhne povolený opasek a stáhne jím masu tuku kolem boků.

„To je cirátů kvůlivá ňáký blbý hračce.“

Noc.

Prořízne ji světlo, do něhož vstoupí dvě postavy. Na zápraží se zastaví. Rozštěká se první pes. Sousedův. A pak celá smečka, vesnicí proběhne staccatový signál ostražitosti. Pes pozná svůj omyl, předá ostatním uklidňující zprávu a vesnice znovu ztichne. Teprve pak se dvojice rozpohybuje.

V kůlně není žárovka, muž rožne oko baterky. Hromadí se tu harampádí. Staré věci, které by se jednou mohly hodit; většinou si už na ně nikdo nikdy nevzpomene. Polámané hrábě a staré vidle na snopy. Šrotovník na obilí. Rozdvojené rýče. Lis na slámu a ruční pohrabovačky. Nízký regál s vylámanými policemi. Vysoká dětská malovaná židlička. Němé, vykuchané, rozložité rádio. Fukar, rozbitý mlýnek na čištění obilí. Otlučená malovaná almara, které se nedovírají přední dveře; pravá polovina se zplihle uvolnila a klekla k zemi.

Světle zelená kredenc s posuvnými, skleněnými dvířky a vylámanými šuplíky bez držadel.

Na kredenci trůní tmavohnědá papírová krabice s nápisem Elektrolux, zatížená starou knihou v kožených deskách. Žena vytrhne muži z ruky baterku. Je natolik fascinovaná papírovou hnědí, duchem nepřítomná, že muž svůj odpor spolkne. Blíží se ke krabici. Muž škobrt ne o převrženou židli s protrženým, proplétaným sedátkem.

„Zatracená práce, jestli se tu motáme zbytečně a kvůlivá nějaký blbině!?“

Žena se mlčky zastaví před krabicí. Mlčky podá muži baterku, mlčky zdvihne knihu vázanou v kůži a pohodí ji na zem. Muž si posvítí na nesrozumitelný nápis vrytý švabachem do kožené vazby. Žena obřadně odklopí křídla krabicového krytu a ustoupí. Mlčky naznačí, ať se muž podívá sám. Čeká.

„No tak, jen se podivej!“ Muž si odplivne.

„Jak ten idiot tu čučim.“

Hrábne do krabice, vyloví tvrdý bílý předmět. Svítí na sešívanou, nesouměrnou kouli. Otočí ji a ztuhne, baterka zostří kontury zpevněných míst, srůsty švů a upozorní na temné prohlubně prázdna. Očnice. Obličejový skelet. Muž lebku prudce odhodí zpátky.

„A do prdele! Do prdele, do prdele! — Kde to sebral?“

„Řiká, že to vykopal na zahradě.“

„Na kerý zahradě?“

„Na kerý asi, na naší! Co začíná jabloňovej sad. Renety a ty holovouský malináče.“

Muž si hrčivě odkašle a odplivne.

„A to našel… to si hrál… to vyčenichal jenom todle?“

„Jenom tohle.“

„No, co na mě tak vejráš, co na mě tak čumíš, třeba, třeba to je takovej ten, ten neandrtálec, co je dneska vyhrabávaj a píšou vo tom v novinách, dyť to vůbec nemusí bejt…“

„Co budeme dělat?“

Muž pochopí. Není ta správná chvíle na fantazírování. Oni dva si lhát nemusí. Žena to dává najevo svým pevným postojem, ale i roztřeseným hlasem. Zvlhlýma očima. Muž konstruktivně zvěcní.

„Najdem zbytek. Musí nám říct, kde to našel. A ty si pro něj připravíš nějakou pohádku.“

„Už spí.“

„Tak ho probudíš!“

O půl hodiny později stojí Denis u okna svého rozlehlého pokoje v prvním patře. V závoji záclon. Ukrývat se nemusí, ti dva dole jsou příliš zaujati svou prací a ukonejšeni noční černotou. Ale Denis je vidí. Vidí muže a Ženu, jak horlivě odhrabávají zeminu kolem místa jeho pokladu, zorávají půdu jeho lebky, prohmatávají lůžko neznámé bytosti. A nad nimi ševelí listí jabloní, které za měsíc popadá, které každý rok popadalo a smísilo se, přikrylo spáče a ulehčilo mu, rozpadali se společně, než lůžko objevil Denis. To Denis ho měl objevit, čekalo na něj. Muž a Žena vytahují pokroucené laťky a bílé tyče a zvláštně tvarovaný košík. Tehdy Žena zavrávorá, opře se o kmen jabloně a zvrací.

Denis se dívá, jeho vzdor roste. Ty hračky patřily jemu, on je měl objevovat. Jednu po druhé. Oni mu je ukradli. Ty hračky jsou jeho. Zítra si je vezme zpátky. Denis je unavený, oči se mu klíží, nevydrží stát. Docupitá k posteli, položí vedle sebe plyšového medvěda, přikryje se. Než usne úplně, radostně si představuje, jak vedle něho leží nalezená bílá hračka a v jejích důlcích se rozsvětluje barevný ohňostroj pohádkových světů.

Dlouho nezmizí z Denisových dětských představ. Až za dva roky ji překryje a vytlačí narození sestry Nataši. Kdy ho začne fascinovat křehkost a krása živého lidského těla.

Návrat

první

(léto 1945)

Mrazivá krusta

Po návratu odtamtud žiju jako pod tlustou vrstvou ledu, na kterém všichni ostatní dychtivě bruslí, s radostně rozpálenými tvářemi. Hluboko pod ledem. Neviditelná. Osamělá. Tušená. Bezmocná. Odsouzená čekat, kdo udělá poslední gesto, tečku za nepovedenou větou, zašlápne tenounkou, vysunutou slánku. Zatavenou v mrazivé krustě.

Vracím se domů. V mylném pocitu, že toto je stále ještě můj domov. Palčivé horko. Vyhýbám se i prašným cestám. V těžko odůvodnitelném pudu sebezáchovy. Teď už můžu jít středem. Rázovat horkem rozškvařených silnic jako ostatní. Už se nemusím bát. Je po válce.

Raději se ještě bojím.

Vytuším vztyčený prst kostelíka, červeň natěsnaných střech a podlouhlou nudli zámečku i budovy našeho statku. Vláčím se škarpami, nohy si nechávám ošlehávat žahavými kopřivami, těmi zelenými pilkami, řežu dříví na polínka, ať má čím topit maminka, to jsme zpívávali nad propletenýma dětskýma rukama s maminčinými štíhlými křídly. Její vystouplé modré žíly na zápěstí, ty skrýt neuměla, na tepající potrubí těla ještě žádný krycí kosmetický přípravek nevymysleli. Večer se její ruce leskly voňavou mastnotou. Promasírovány speciálním krémem v noci odpočívaly.

Odpočívaly vlastně i ve dne.

Třesou se mi kolena.

Padnu do polehávající, seschlé trávy. Pod vysoké slunce. Vyhmátne si mě. Neomylně. A na obnaženou bělost rukou a nohou vychrstne proud horkých jehliček. Jsem snadný terč. Každý si hledá svůj terč. A najde. Vždycky je někdo o stupínek níž. Bezbrannější.

Odkrytější.

Pozoruju zblízka rozpohybovanou zem. Z výšky je klid. Nehybnost. Pod lupou nervní panika. Hmyz. Mravenci. Střevlíci. Tesařík. Cvrčci. Sviňky. Beruška. Zelená kobylka. A pavoučí úprk. Zatímco mě seshora roztavuje žár, oni se vyhýbají studeným slaným krůpějím, které já zastavit neumím. Zabíjím havěť slanou průtrží, utopí se v mém smutku, palčivě bezmocném smutku. Už nic nebude jako dřív. Nikdy se nebudu dotýkat jejich kůže. Kůže chránící živoucí těla. Nikdy nebudeme pohromadě. A i kdybychom byli… Kam bychom odložili bezprostřední minulost, jak bychom se vyhrabali a vylhali z jámy. Ve které rodina uvízla. Moje dětství. Co všechno tam uvízlo… Je to pryč, no tak, je to pryč.

Zbyl náš statek. Zdi, za kterými se schovám a obrním, za kterými se sesunu k zemi, abych se pak znovu postavila na nohy, zdi, za kterými se posilním šťastnými vzpomínkami. Zdi, za kterými se schovám a obrním, za kterými…

Země puká. Kolébám hlavou sem a tam. Těžkým závažím zamáčknu a rozdrtím prchajícího mravence. Zbytky mravenčího těla rozválím prostředkem čela; moje nalepené znamení smrti. Prsty se zachytávám trávy, vyškubávám ji po trsech. Dokud nevymizí nutkání řvát a ječet a nehty si rozdrásat předloktí, zatnout nehty hluboko do kůže a nepovolit, rozpřáhnout ruce a vší silou udeřit do obnaženého hřebíku, stisknout v dlani sklenici a rozdrtit na skelnou padrť. Rvu nevinnou trávu. A jitrocel. Bílý heřmánek. I dobromysl. Dokud se neunavím, dokud se nesvalím.

Oslepí mě sluneční láva. Ležím na levém boku. Schoulená. S koleny pod bradou. Jako plod v matčině břiše. Možná jsem pár minut zdřímla. Možná jen omdlela. Slunce praží a opéká moji pravou tvář. Levou zchladila zem nasáklá slzami. Vstanu. Jako zbitá. Upravím si blůzku a sukni. Nemilosrdně ze sebe smetu přichycená stébla trávy. Nahmatávám okraje podél sukně a vsunu prst pod lem tam, kde se rozpáral. Jako do náprstku. A nasliním. Hrdlo mám vyschlé. Nehtem obaleným ve zvlhčené látce z čela seškrábnu a vydrhnu rezavé zaschlé zbytky mravenčího těla. Sukně se přetočí a zdvihne celá, utvoří kolem mne kornout. Jsem v zákopu. Od pasu nahoru. Znovu nasliním. Překlopím kornout. A přidřepnu, abych přetřela zaprášené boty s přezkou. Které mi v Praze nazula vystrašená teta Ottla. Chtěla jet se mnou. Vyklouzla jsem jí, vztekala jsem se. Domů se vrátím sama. Jsem už přece dospělá.

Při pohledu na ostře zelenou trávu příkopu s nahnile rudými třešňovými plody, do nichž se nabodává hejno vos, potlačím nutkání zvracet.

Ves se zdá být liduprázdná. Nikdo nevybíhá z bílých domků, jak jsem si vysnila. Nikdo mě nevítá, neobjímá, nelituje. Nevnucuje plný talíř. Zazmatkuju ze strachu, že nikdo nepřežil…

Možná ten na ježka ostříhaný tvor nikoho nezajímá, protože se nedrží tátovy ruky. Vedle té holky nerázuje respektovaný, klátivý muž v klobouku. Muž, který vzbudil pozdvižení, když za temného dunění motoru projížděl návsí na dlouhém motocyklu. Originální koncepce Čechie--Böhmerwald, vysvětloval nadšeně a hrdě zvědavým mužským pohledům. Nechával je obludu osahat, zařídit si, objet celý zámeček. Jednoho po druhém. Osobně svezl dokonce i zaskočeného holiče Kleina; ten se natřásal s břitvou v ruce, v zmrazené pozici úslužné poklony. To burácivé monstrum mě tehdy děsilo, cestovní model uvezl kromě řidiče i dva pasažéry. Když maminka po první jízdě slézala dolů, opírala se o tatínkovu dlaň, aby udržela rovnováhu. Točila se jí hlava. Zděsila se skvrny od oleje na nových smetanových šatech, šitých na míru, do ucha tatínkovi rozčileně šeptla nechci skončit jako Duncanová. Od té doby k tatínkově nelibosti na zázračný model nenasedla. Já ano. Tehdy vybíhali, tehdy se klaněli, tehdy mávali. Smáli se a mávali. Možná se jen smáli. To monstrum mě děsilo a dnes bych si tolik přála, abych za zády zaslechla burácení hromu, uskočila. A uviděla skvrnu od oleje na smetanových šatech.

Do mozku mi někdo zasouvá fotografii, která se zasekne. V okrajích stráží dlouhý motocykl dvě dospělé postavy. Maminka v krajkových, smetanových šatech a v kloboučku, který si přidržuje pravou rukou. Otec v černém úboru, rozkročen, jednou rukou opřený o motocykl, druhou frajersky v bok. A na dlouhém sedadle, jako v hledišti, s překříženýma nohama, v bílých podkolenkách mí sourozenci. Rozálie. Adolf. A uprostřed já, s nedopnutými patentky na modrých sametových šatech, které jsem na sebe před focením spěšně hodila. Adin se pitvořil.

„Wie hatte sich die Schwester denn so schnell angezogen?“

A s obrovskou mašlí ve vlasech.

„Do vlasů ti usedl motýl,“ přečesala mě maminka, „jen mu načechráme křídla.“

Zastavím se v jabloňovém sadu. V našem jabloňovém sadu.

Jsem doma.

Srdce v hrudi prudce bubnuje, takové nesnesitelné dusno a já nemohu ovládnout zimniční třas. Na každém čtverečním centimetru vyslídím dotek svých nejbližších. Dotek života, který jsem žila. Teď život pozoruju. Však já najdu způsob, jak život přežít.

Musím se sebrat, ovládnout nadouvající se oční víčka. Ne se před cílem zhroutit jako před hodinou. Tam. Na oslněné louce v blízkosti škarpy se zkroucenými třešněmi. Všechno bude dobré, jsem v bezpečí, zvířátko zaleze do svého pelechu. S něžnou letmostí se dotýkám jabloňových lístků, větví, laťkové konstrukce altánu, přejdu rozlehlý, leštěnými kameny vydlážděný dvůr. Až k vyřezávaným dveřím se speciálním kováním. S ornamenty propletených hadích těl, které navrhovala maminka. A které pro ni pečlivě vyrobil mladý kovářův pomocník Ládínek Stolař.

Ztuhlými prsty obejmu kovovou vlnovku černé kliky, překryju hadí obrazce. Zatlačím plnou vahou svého těla. Je odemčeno.

Vejdu.

Nemilosrdná rána naděje přímo mezi oči. Na vysokém stojanu v hale visí tatínkův klobouk, ještě tam visí, nestačil si ho tehdy nasadit, přestože bez pokrývky hlavy z domu nevycházel. Nikdy. Nestačil si ho tehdy nasadit, když ho gestapo odváželo. My se zaskočeně dívali. Jak se potupně drápe na korbu malého náklaďáku, kde už kdosi seděl; posouvali se, aby mu udělali místo. Zaskočeně jsme sledovali i maminku, k níž jsme rozpačitě vzhlíželi. Která neplakala, nerozčilovala se, nepanikařila. Říkala jsem mu to, mezkovi, počkáme nějakou dobu u našich, v Praze, ve vnitrozemí, pak by se vidělo.

Věřila, že se tatínek vrátí. Že je to omyl. A nejvíc se jí dotklo, že tatínka neposadili do osobního auta, že musel na rozhrkané nákladní auto k ostatním. A že mu neurvale strhli pásku, kterou si spěšně navlékal.

Nikdy jsem ho už neviděla. Nikdy.

Teď můžu nahmátnout jeho klobouk.

Horká čočková polévka

Dveře napravo vedou do jídelny a kuchyně. Pocítím mravenčení. Jak mi maminka bubnovitě přejížděla jemnými prsty po zádech, podél celé páteře. Odshora až dolů. Odshora dolů.

„Seď rovně a nehrb se, budeš zkroucená jako paragraf.“

Starší sestra spiklenecky mrkala, vydrž, tím já si prošla taky. Bratr se uchichtával, na tu platí jen pořádná herda do zad, na mazánka mazanýho.

Svírám druhou kliku svého domova.

Odhodlávám se otevřít.

S poslední, nesnesitelně poslední nadějí, že u stolu budou sedět všichni. Že se čeká na zpozdilou. Která se vzdálila, propadla do černé jámy, vyškrábala se z ní. A s rozedranýma rukama se navrací zpátky do světa, který načas přetřela pokřivená noční můra. Pootevírám dveře, budu sedět rovně, už vždycky budu u stolu sedět rovně, jako pravítko, budu sedět rovně, maminko, slibuju, slibuju, jenom ať jsi tu, vracím se jiná, skoro dospělá, ne, jsem dospělá, dětská slova se rozkutálela a vytratila, kůže zvrásněla, prosím, pane Bože, prosím, ať jste tu, ať tu sedíte a usmíváte se, ať se smějete a natřásáte, ať se chechtáte jako šílení, ať se smíchy válíte po zemi a popadáte za břicha. Jak jste si ze mě vystřelili. Že jsem v té kruté hře obstála. Že žijeme. Žijeme.

Než průchod rozevřu, napočítám do sedmi. Šťastné číslo.

V jídelně skutečně někdo stojí.

Vydechnu úlevou, chce se mi rozběhnout, schoulit se na ženských ňadrech. Ale cosi mi znehybní nohy. Obezřetnost. Vypěstovaný instinkt. Necítím známé pachy.

Někdo tu stojí. Ale není to maminka. Ani naše kuchařka. Není to ani moje sestra.

Je to cizí Žena.

Mladá, vyděšená Žena s vystouplým břichem. V zástěře. Nalévá naší sběračkou sedícímu muži horkou, čočkovou polévku, zahuštěnou fazolemi a kroupami. Do hlubokého květu talíře. Do talíře z našeho bílého jídelního servisu s modrým vzorem. Se vzorem, který pro vídeňskou porcelánku navrhovala moje maminka.

Strneme všichni tři.

Muž nervózně otře ústa. Hřbetem dlaně.

„Co tu chceš? To neumíš zaklepat?“

„Zaklepat? Proč zaklepat?“

Už mám zase pláč na krajíčku, polykám ho, vracím slzy, co se derou na startovní čáru, hlasivkami je předhoním.

„Já tady bydlím. Já jsem Gita. Gita Lauschmannová. Můj tatínek si koupil první motocykl v kraji a sedával v tom koženém křesle za vámi, v rohu.“

Co to plkám za nesmysly. Radši řečnit, než nechat prostor brekotu.

Trhnou sebou. Žádná radost, žádné pousmání a jásání. Nic. Žádné pobídnutí ke stolu a druhý zalitý talíř pro můj kručící žaludek. Nic.

Jsem unavená, jsem rozrušená, jsem přepjatá. Chci to mít za sebou. Lehnout do své postele, rozvalit se na lajntuch. Chce se mi zaječet, chce se mi ječet s roztaženými prsty. Já jsem přece Gita Lauschmannová! Dcera muže, kterého vítr rozfoukal. Než napochodoval do plynové lázně, nadzdvihl prý imaginární klobouk a dal přednost staršímu muži, až po vás, vážený pane. Já jsem Gita Lauschmannová! Dcera vzdělané a velkoměstsky vychované maminky, ovoněné odérem evropských kaváren, která si tu tak těžko zvykala. A proto jí otec postavil tuhle podlouhlou vilu. Honosné budově se ve vsi s rozpačitou závistí říkalo zámeček. Já jsem Gita Lauschmannová! Dcera dříče, který zaměstnával a živil většinu ukoptěných pobudů z okolí. Tak co si tu, vy slouhové, rozvalujete upocené zadnice na našich židlích, co si to vůbec dovolujete? Já jsem Gita Lauschmannová, seberte svých pět švestek a vypadněte.

Neřeknu nic. Ječím uvnitř. Odtamtud se vracím nasáklá studem, který zpochybní jakýkoliv nárok. Nárok na cokoliv.

I na vzduch, který dýchám.

„No a co má jako bejt?“

Muž se vzpamatoval první.

„Já… já jsem Gita Lauschmannová. Tohle je náš dům. Já jsem se vrátila.“

Musím zdrhnout. Už to vím. Jsem vycvičená. Zavětřím nebezpečí. Vím to v momentě, kdy se muž prudce vztyčí. Tak prudce, že rozkomíhá hladinu husté hnědé polévky. Vyšplíchne na náš ručně vyšívaný bělostný ubrus. Vím to ve chvíli, kdy Žena zbledne, jako v transu vrací naběračku do běloskvoucí polévkové mísy s reliéfy secesních motivů a vyjekne.

„Ne, už néé.“

Muž si mě pohledem měří, mluví k Ženě.

„To je k neuvěření. Tak voni si ty spratci prostě nedaj pokoj nebo co?!“

S někým si mě spletli. Masa zbylé polévky se pohupuje, dosedá na dno talíře, navrací se do koryta, z buclaté mísy se kouří, mužova ruka je silná, porostlá černými chlupy, mohl by mě lesklou lžící vší silou pinknout doprostřed čela, mohl by mě popadnout za dorůstající porost, zaškubat, potopit hlavu do horké bahenní lázně. Jako do latríny. Vyrazím, pádím kolem tatínkova klobouku, vybíhám dřevěnými dveřmi směrem k budovám statku, pudově vyhledávám nejjistější úkryt, odhaduju šance. Sebezáchovné instinkty. Vypěstované odtamtud.

Vřítím se do kůlny, zalezu před hnědou mazlavostí s rozvařenými knoflíky. Vletím do trpěné kůlny, kde jsme si hrávaly jako děti. Zalezu do vetché kůlny, kterou chtěl tatínek zbořit. Na jejím místě plánoval vystavět velkorysé muzeum. Sesednu na bobek. Nenáviděný třas. Točí se mi hlava. Opřu si ji o kolena. Na udusané podlaze se šponuje chlupatá housenka. Odmrští se o kus dál. A znovu vyšponuje. Neustává.

Co se to ksakru děje? Proč a před kým se tu schovávám? Před kusem žvance v nesprávné ruce? Nespletla jsem si vesnici? Zůstanu, než něco vymyslím. Než ten hukot v hlavě odezní. Srdce se jen nerado uvelebuje zpátky ve svém rytmu, chtělo by se prodrat, dunivě probouchat hrudí ven.

Puklice na hrnec

Zvednu hlavu zaseklou mezi koleny. Hlavně dýchat, dýchat. Před očima desítky roztočených, černě chlupatých housenek. A záblesky strnulých obrazů. Fotografií zatavených v mozku. První záblesk fotoaparátu. Rozálka, utopená v kraječkách, trůní na vysoké dřevěné dětské židličce s kulatým opěrátkem. Z dortu se tyčí osamělá červená svíčka, zabodnutá do měkkého, sladkého masa. Tu židličku tatínek vyráběl sám. K Rozálčiným narozeninám. Natřel ji bílou barvou, hustou polevou. Přimontoval opěrátko, které změkčil maminčin zvlněný modrý polštář; přichytila ho červenými šňůrkami. A na desku vymalovali hnědého medvěda s rozšířenýma očima. Ten modrooký medvěd mě děsíval. Než jsem se naučila ho zapatlávat zbytky jídel. Nekonečný proud záblesků. Rozálce zabodli už svíčky dvě. A tři. Následují Dolfíkovy zářezy, Rozálčino tělo se už otvorem k opěrátku neprodralo. Medvěd strážil Adina. Než bratrovo tělo nabobtnalo a předalo medvědí trůn nejmladšímu žroutovi.

Můj první zásek středem dortového korpusu, který matka nazdobila slaďounkými hoblinkami čokolády. Někde v paměti mám ukrytý slastný pocit, jak rukama bubnuju do měkkého krému, mezi prsty propasíruju kluzkou hmotu, pokouším se do úst dopravit čokoládovou rozkoš. Na patře cítím sladké trnutí.

V té židličce krmničce, jak se nad ní uhihňávala porodní bába Drbavá, jsme proseděli dětství. Jídelní ministolek se zírajícím medvědem, který nedovoloval podvádět, méďa hlídá, jestli to všechno nespapáš, tak se ho zeptám a on mi to všechno poví. Medvěd udavač, poškleboval se Adin, méďa bonzák, méďa práskač, méďa informátor.

Čerstvý záblesk z rodinného alba. Sedím na bobku ve špinavé kůlně. V rohu, na nízkém regálu s vylámanými policemi, se rozvaluje. Pohozená. Naše bílá, mírně oprýskaná židlička. Přemůžu touhu postavit ji na udusanou zem. Narvat se do ní. Dneska bych svoje vyzáblé tělo oválem protáhla. Přemůžu touhu přivolat staré časy. Utéct se k nim. Klátit ve výšce nohama, dloubat do méďových vykulených očí.

Strach z mámivé mdloby, třeba se vzduchem vlní medvědí přelud. Na překocenou židličku dopadá podvečerní, matný zbytek světla, paprsek, který se prodral odněkud shůry, provrtal škvírou v děravé střeše. Ohmatává ji nevěřícně jako já, napíchne rozšířenou medvědí bulvu, olíbává židličku z posledních sil, než sám zeslábne, než přes něj soumrak přehodí tmavý plášť. Kterým už nepronikne.

Popadnout útlé dřevěné nohy s popraskanou barvou, vší silou se přidržet. Důkaz, že jsem doma. Důkaz, že neblázním. Důkaz, že sem skutečně patřím. Jak puklice na hrnec.

Rodinné album v mé hlavě rozmetá křik. A těžký dupot. Nezvyklý indiánský pokřik. Nezvyklý ruch. Naše vesnice bývala tak tichá. Když jsme u kulatého stolu hodovali, znělo každé polknutí jako mocný šplouch. Byl slyšet svist polévkové lžíce vzduchem. Pak mi to dojde, myšlenky se sepnou. Sbíhají se, aby mě uvítali. Řadí se do zástupu s kyticí v čele. Kmitají, protože se bojí. Že mě urazili.

Obejmu své tělo, sesbírám své myšlenky. Zpanikařila jsem zbytečně. Ti dva mladí lidé se o náš dům určitě starají, chrání před zloději. Já se zjevím jako duch, bezhlavě uteču.

Stydím se. Pelášila jsem pryč, protože se mi v krku zadrhla slova, viděla jsem Ženinu ruku, jak křečovitě svírá kovově lesklou rukojeť naběračky. Tak jako ji bezpočtukrát svírala kuchařka nebo z ní pomalu odlévala maminka. Viděla jsem mužovy masité rty, ve kterých uvízla stříbrná polévková lžíce; z té jídával a usrkával otec, decentně upíjela starší sestra, hltal bratr. Nad tou jsem se ušklíbala já. Nenimrej se v tom a jez pořádně.

Uhladím sukni na stehnech. Zmuchlanou blůzku kolem pasu zasunu. Ohlédnu se, hlavu položím k pravému rameni; dětskou stoličku si překlopím a postavím alespoň v duchu, pohledem. Nabírám z ní sílu. Vzpřímím se, nadechnu a hrdě vyjdu z rozvrzaných vrat. Jsem přece doma. Vycházím s osvobodivou úlevou. Než mě k zemi dunivě srazí obrovská mužská tlapa.

Bolest mi ihned rozhicuje zasažený obličej.

Podkova pro štěstí

Světlo zelené stolní lampičky oslepuje, ostře bodá do očí. Závěsy jsou zatažené, propouštějí líné dusno. Mžourám, poposedávám na tvrdé židli. Kam mě jeden z nich dosmýkal.

„Neječ, drž hubu. Jo, je sice po válce, ale furt musíme bejt vobezřetný, žádnej soucit s nepřítelem.“

Tomu já rozumím, jsem taky obezřetná. To jsou nutná a nezbytná opatření. Správná, protože spravedlivá. Prověřují každého bez rozdílu. I své lidi. To je jenom dobře.

Podél stěn se v umělém šeru rozkročili čtyři muži. Pátý sedí naproti, moje oči lapá do světelného trychtýře. Holič Klein stojí. Namísto břitvy je vyzbrojený samopalem. Nepoklonkuje, dětský hrudníček má vypjatý. V úrovni Kleinových ramenou si mě poměřuje chlápek s řídkými, umaštěnými pramínky vlasů, sčesanými v pečlivém řádkování nad čelem. Jako by si vlasové smotky, jeden po druhém, k lebce přilepoval podél ohebného pravítka. Jeho neznám, ty dva sympatické pořízky vlevo ano. Pracovali pro tatínka. V dílně stavebního a strojního zámečnictví. Přímému pohledu do mých bolavých očí se vyhýbají, výslechu se účastní s rozpaky, nedotýkají se mě. Pro mě je ta jejich odtažitá rozpačitost dost záhadná. A ten za stolem, vlídný obr Ládínek Stolař, býval pomocným dělníkem v kovárně. Bylo mi osm, byly to mé osmé narozeniny, když ukoval podkovu pro štěstí s mým jménem a čtyřlístkem. Abych nikomu neprozradila, že v rákosí lesního rybníčku, kam jsme měli přísný zákaz chodit, políbil šťastnou Rozálku letmo a jemně na ústa a v seníku na čelo. Uběhlo jiných osm let a zdá se, že mě vůbec nepoznává.

„Tak vy si nedáte pokoj, co?!“

Nechápu, proč mi Ládínek vyká. Ohlédnu se, za mnou nikdo. Jsem majitelkou výsadního práva na veškeré otázky.

„Mně přece, pane Stolaři, nemusíte vykat. Vy jste mě asi nepoznal. Já jsem Gita. Gita Lauschmannová, vždyť jste s tatínkem… pamatujete na Rozálku… tam v lese…“

Čtvero rozchechtaných obličejů, dva z nich s nucenou, pokřivenou veselostí. Nejhorší šmíra nadšených, vesnických ochotníků. Rozhlédnu se. Dobrá nálada. Skvělé znamení. Všechno se vysvětlilo. Omyl k popukání.

Nepoznali svoji Gitu.

Stolař změní prudce tón.

„Ty spratku jeden, tak vy si nedáte pokoj, tři měsíce po válce a vy, skopčáci zrůdný, zas vylejzáte ze svejch děr, náckové prohnilí.“

„Já vám, pane Stolaři —“

„Vážený pane.“

„Já vám, vážený pane Stolaři, nerozumím. Vůbec nevím, o čem —“

„Já asi kvůlivá slečince budu šprechtit po německy, aby kapírovala. A co bys eště ráda, co si takhle zahajlovat?“

Spletla jsem si rok? Vesnici? Dům? Válka neskončila? Ale tam v kůlně se přece válí ta seslička…

„Vy jste mě asi, pane… vážený pane Stolaři, nepoznal. Já jsem —“

„Ále poznal, moc dobře vim, co seš zač. Mně se představovat nemusíš. Jen tady panu Poledňákovi hezky řekni, co seš zač. Von totiž na rozdíl vod jinejch svoji kůži nasazoval dovopravdy a vopravdu bojoval…“

„Jako vopravdickej partyzán.“

„Jo, von byl mezi těma, co zahnali nacistickou hydru, všechny ty, ty… no tobě podobný. No, no tak, jen se mu představ.“

Poledňák zatáhne pupek, vypne hruď, s přimhouřenýma očima vychutnává, jak po něm od hlavy po paty sjíždějí obdivné zraky přítomných. S Kleinem se naparují jako cínoví vojáčci. A tak všechno, co řeknu, směřuju doprava, do černých notových linek na mastné hlavě.

„Jmenuji se Gita Lauschmannová. Bydlím zde, číslo popisné 77. Narodila jsem se 14. března 1929. Vrátila jsem se domů, protože —“

Cínový vojín Poledňák pokročí dvěma kroky, zlomí se v pase. Promaštěné pěšinky mám přímo před nosem. Mohu spočítat zapomenuté, roztroušené pihy. Rozmalovaný obraz senilního impresionisty.

„Táák? Gita Lauschmannová? A jestlipak je todle český jméno? Je tvůj fotr Čech?“

„Můj tatínek je… otec byl…“

Nakyslý pach potu mi rozbouří scvrklý žaludek, stačilo by drcnout čelem a vyrazí mi zuby, bojím se ho. Je těžké překonat odpor k čemukoliv německému. Já mám v sobě ten odpor taky, jsem jím nasáklá odtamtud. Takový omyl. Vždyť je to jenom shluk hlásek, jméno, za které nemůžu, které mi vybrali, kterým mě označkovali, když jsem byla vypuzena z ráje, když jsem se protlačila z placenty. Jedna z notových linek ujíždí dozadu, jiná se uprostřed zvedá, šponuje, připomíná černou vypjatou žížalku, rozčepýřenou housenku; nejraději bych ji připlácla.

„Můj tatínek zemřel. Můj tatínek zemřel, protože byl Žid.“

„Německej Žid.“

Proč tohle říká zrovna Ládínek Stolař? Nerozplakat se. Zadržet je všechny pěkně za startovní čárou, jinak všechny popudím ještě víc, slzy muže vždycky rozladí. Hlavně se udržet v lati, nezkolabovat, neječet.

Hlas orámovaný mastnotou usychajících klásků vyštěkne.

„Ale jenom na Hitlerovi záleželo, aby kterýhokoliv Žida, který mu moh a chtěl bejt válečně užitečnej, prohlásil za čestnýho árijce.“

„Můj tatínek… nevím, co chcete… vrátila jsem se…“

„Zatímco miliony nevinnejch padly.“

Ach tak, ano, jistě, vyčítá mi, co sama sobě vyčítám. Tak proto jsou nenávistní. Otec jim tu chybí. Jsou rozladění, že se nevrátil potřebný hospodář kraje. Jsou rozladění, že se vrátilo vyhublé, roztřesené nic. Šestnáctiletá holka. S mozkem dospělé paní.

„Ano, jistě, nevinní. Tatínek. Maminka. Sestra Rozálka. Umřeli tam. V koncentračním táboře. O Adinovi nevím nic, ale jestli přežil, jestli se teda vrátí, tak se budeme moc snažit, abychom ve všem pokračovali, jako by tu tatínek pořád byl, budeme se snažit, abyste vy…“

Selže mi hlas. Nemám vůli, nechci nic řešit, chci prostě odejít do svého pokoje, padnout do duchen a hltat teplou čočkovou polévku ze svého talíře, přikusovat krajíc chleba, ponořit tělo do horké vody, spát, spát.

„Takže otec ani matka se jako nevrátěj nebo co?“

Blázním. Zazdálo se mi, že se Ládínkovi Stolařovi ulevilo; na takovou zprávu čekal. Napětí povolilo. Ztuhlý Klein ohnul záda, vcucnul vypnutý hrudníček, otřel si rukávem zpocené čelo a sebe i samopal opřel o zeď; určitě by si rád zapálil.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Peníze od Hitlera.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.