Bláznivé povídky

Jakub Neumann

© Jakub Neumann 2021

www.suplik.cz

ISBN 978-80-7550-130-1

Obsah

Bláznivá ovce

Hlídka

Mravenci

Zlomyslná kočka

Válka druidů

Vášnivý larpák

Věhlasný aquapark

Kolejní pařba

Vodník

Samotářské strašidlo

Spokojený chalupář

Vodačka zelenáč

Zamilovaný skautík

Upír

Toulavá dáma

Školník

Sousedské pře

Kožich

Likvidátor zlodějů

Bídný král

Hladový satanista

Frustrovaný archeolog

Čarovný kuchař

Poděkování

Chtěl bych poděkovat kamarádce Johance Brodské za pomoc při opravě těchto povídek. Moc si cením jejích korektorských dovedností a schopnosti dát konstruktivní zpětnou vazbu, která byla bezesporu třeba.

Mé díky též patří všem šílencům, pomatencům a dalším prapodivným bytostem kteří vstoupili do mého života a inspirovali mou tvorbu.

V neposlední řadě bych chtěl poděkovat přátelům, kteří mě v tvorbě podporovali, a to ať už ze škodolibé zlomyslnosti, upřímné radosti či od každého trochu.

Předmluva

Sbírka obsahuje příběhy o podivných stvořeních, které rozhodně nemají čtenáři sloužit jako životní vzor hodný následování. Avšak je pravda, že některé z postav, o kterých příběhy vyprávějí, tu žijí mezi námi. Důkazem je i to, že jednou z těchto krajně švihlých postav jsem i já sám.

Doufám, že se u čtení povídek budete bavit minimálně stejně jako já u jejich psaní.

Bláznivá ovce

Jako malý kluk jsem byl vyslán na tábor. Ležel uprostřed lesů a pastvin, kam nepáchla ani noha. Tu a tam sem zabloudili houbaři, avšak jejich únava a dlouhý vous prozrazovaly, že nejbližší civilizace je vskutku daleko. Inu, bylo to opuštěné místo.

První den nám z čiré zlomyslnosti vedoucí nabídli, abychom se na hlídky přihlásili sami. No a já, jako malý zelenáč, jsem se okamžitě napsal na brzké ranní hodiny. Den byl klidný, stačilo jen vykopat latríny, nasekat dříví do kuchyně a nechat se okrást vedoucími o rychle se kazící svačinu. Samozřejmě ti, kdo mě znají, již vědí, že svačinu bych nikomu nedal, no a ani tenkrát tomu nebylo jinak. Večer se však neúprosně blížil a s ním vzrůstalo vzrušení z nadcházející hlídky. Přece jen jsem měl mít celý tábor ve svých rukou, a já vždy rád hazardoval s cizím majetkem. Jakmile zapadlo slunce, všichni táborníci se slezli k ohni a se zpěvem ve všech oktávách a různorodých rytmech jsme oslavili začátek tábora. Kvalitu našeho zpěvu umocňovalo strastiplné bečení ovcí z blízké louky. V tu dobu si jich všimlo jen pár hladových tlouštíků, kterým se zastesklo po zkonfiskované svačině a v oněch nebohých ovcích viděli rychlý zdroj jídla. Já jsem mezi ně nepatřil, plně jsem se věnoval krádežím cizích buřtů a jejich následné konzumaci. Tak přece jen jsem byl i před těmi lety kost a kůže a ti, kteří mě viděli, neměli to srdce mi v tom bránit. Oheň zakrátko dohořel a na mě dolehla únava. Dlouho jsem se nezdržoval a po večerce jsem vyrazil na kutě do stanu. Těsně před ulehnutím jsem zkontroloval všechny své sladkosti a hromadu řízků, které se mi povedlo skrýt mezi kupou ponožek. Řízky jsem zabalil a schoval si je pod polštář, kde, jak jsem si v tu dobu myslel, měly být v bezpečí. Zalezl jsem do spacáku a nechal se přemoci spánkem.

Zdálo se mi o tom, jak okolo mě šustí tráva, když mi přes obličej začala lézt slizká žížala. To mě probralo. Najednou koukám do velkých očí ovce, která se mi před chvílí pokoušela olíznout oko, aby si spravila chuť po zapařeném salátu, který byl mezi mými řízky. Ten pohled mi vyrazil dech, nemohl jsem se hýbat a jen jsem sledoval její hypnotizující pohled. Pak se však něco uvnitř mě zlomilo a já začal křičet. Ovce okamžitě začala vyplašeně bečet a začala kopat kolem sebe, aby se dostala co nejdříve ze stanu. Venku mezitím začala hlídka cosi pokřikovat na poplach. To ovci vyplašilo ještě více a vyběhla skrze podsadu, čímž mi zbourala stan. Když jsem se vzpamatoval, což trvalo celkem dlouho, začal jsem si ohmatávat nos a uši, zda se nestaly ovčím dezertem. Naštěstí jsem napočítal správná čísla a urychleně jsem se začal soukat zpod ruin stanu. V táboře zatím vypuklo peklo. Táborníci se prali mezi sebou, protože se navzájem moc neznali a každý byl potenciální přepadající. Do toho na náměstíčku běhala splašená ovce a sem tam někoho povalila na zem. Pak se s uširvoucím bečením vrhla do lesa.

Dlouho jsem tu neokouněl a zalezl jsem zpátky do bezpečí pod trosky stanu, abych zachránil zbytky svačiny. Kdyby je vedoucí objevili, jistě bych o ně přišel. Ovce prokousala igelit, ve kterém bylo jídlo schované, a tak jsem vysypal pytel na pokožky s okousanými a oslintanými řízky, které se mezitím stihly promísit. Táborem se ozval hvizd, který zastavil rvačku. Bylo vysvětleno, že žádní přepadající zde nejsou, a vše bylo svedeno na potrhlou ovci, která mi shodila stan. Ten mi zběžně opravili, ale tu noc jsem se už do spacáku nepodíval, začala má hlídka. Během ní jsem už ovci nespatřil, zato její bečení mě doprovázelo po celou dobu bdění.

Jenže to neskončilo. I ráno při snídani mi její chechtavý bekot zněl v uších a nemohl jsem se ho zbavit. Druhý den jsme hráli hry v lese, kde jsem od ní měl klid. Avšak ta bestie mi mezitím dožrala zbytky svačiny, které jsem nechal ve stanu. Při poledním klidu jsem svolal všechny příbuzné, kteří se mnou na tábor jeli, na válečnou poradu. Ovce musí do klece, znělo heslo, které jsme o poledňáku vymysleli, ale jak toho docílit, na to nikdo nepřišel.

O večerním volnu jsme se ji pokusili uštvat. To však skončilo nezdarem poté, co jeden z mých bratranců skončil v potoce, když jí skákal po krku. Byla svolána druhá válečná porada, která přišla s novým nápadem. Začali jsme se učit nějaké pochybné bojové umění, které se zrodilo v mé hlavě díky hodinám sledování japonských filmů. První lekci jsme podstoupili hned druhý den. Ovšem ani ta nám nepomohla a ovce nám stále zdárně unikala. V noci pobíhala po náměstíčku a strkala hlavu do stanů, kde zběsile bečela. Po této noci jsme získali plnou podporu celého tábora včetně vedoucích a uspořádali hon na ovci. Ta však dlouhé hodiny unikala a poté, co jsme vyrobili pochodně a připravili je k použití, se hon rozpustil. Další noc ovce opět prohledávala stany, a když se jí hlídka pokoušela zahnat do lesa, vznikl druhý falešný přepad. Tentokrát se ovšem ze stanů vymotalo jen pár lidí a zbytek tábora pouze nadával zpod celt a nehodlal vylézt. Dny šly a s ubývající silou nám odcházela i naděje na polapení ovce. Sice nebyl zrušen zákaz výroby a použití pochodní, přesto se stále nenašel nikdo, kdo by se k činu odhodlal.

Uběhlo několik dní, kdy jsem snad každou noc hlídal. Usoudil jsem, že spánek bych ve stanu stejně nenašel, a na hlídce jsem mohl nepozorovaně vykrádat spižírnu. Přišla neděle a přijel jakýsi kněz. Vous měl až po prsa a velký dřevěný kříž na krku naznačoval jeho odhodlanost. Když přijel, zželelo se mu chudáků nevyspalých dětí. Vykasal si rukávy své kutny, a když se okolo něj promenádovala ovce, tak po ní skočil. Chytil jí do kravaty a začal ji škrtit. Ovce s chraplavým bečením vyrazila k lesu. Proběhla několika ostnatými křovisky a skončila asi o dvě stě metrů dále mezi bodláky. Kněz na nás vítězoslavně volal, ať přineseme lano. Sebrali jsme tedy provaz z připravené šibenice a přinesli jsme mu ho. Byl celý od krve a plnou vahou klečel ovci na páteři. Podali jsme mu tedy provaz už opatřený šibeniční smyčkou a čekali jsme, že jí oběsí na blízkém stromě. Kněz jí však svázal nohy a začal ji táhnout do tábora. Byla tak těžká, že jsme mu museli přiběhnout všichni na pomoc. Odtáhli jsme ji za tábor, kde jsme ji přivázali na samostahující smyčku na deset metrů dlouhý provaz, aby se mohla klidně pást a nerušila nás. Konečně jsme se vyspali.

V noci bylo krásné, vlastně až skoro podezřelé ticho. Ráno hned po snídani jsme se šli podívat na ovci. Našli jsme jí přiškrcenou na krátkém špagátu, namáčklou na stromě. Řekli jsme si, že se asi snažila utéci, a jak běhala stále kolem stromu, provaz se namotal na kmen a tím se málem uškrtila. Povolili jsme jí ho, aby se mohla opět spokojeně pást a jíst jablka, kterými byla posetá tráva pod stromem, kde byla přivázaná. Po obědě jsme jí šli nakrmit těmito spadanými jablky. Když jsme přišli, opět jsme našli ovci přiškrcenou, olizující kůru stromu a snažící se utéci. Přišlo nám to podezřelé, ale nechtěli jsme se nechat zmást klamnými manévry ovce. Začali jsme sbírat jablka, abychom ji mohli nakrmit, když vtom jeden můj kamarád šlápl do vosího hnízda. Vyletěl mrak vos a pustily se do něj. Dali jsme se na útěk a jen jsme viděli, jak se ten celý mrak snesl na chudinku ovci a ta před nimi utíkala tak dlouho, dokud nebyla opět přiškrcena na kůře stromu. Poté, co se roj uklidnil, jsme se s vedoucími vrátili na místo činu. Ovce se zdála skoro dvojnásobně velká. Měla strach v očích a její bekot zněl chraplavě. Vedoucí odněkud vyštrachali číslo na majitele pasteveckých luk z okolí a nahlásili nalezenou ovci.

Ještě ten večer přijel majitel stáda a ovci si odvezl. Řekl nám, že ji bude muset utratit, jinak by opět utíkala. Slíbil nám, že nám pošle nějaké jitrnice, ale skutek utek a z ovce jsme až do konce tábora neviděli nic, až na její výkaly, kterými bylo poseto celé tábořiště.

Dovětek od přímého účastníka děje

Tato povídka je lehce surrealistické vyprávění podle skutečné události. Jako očitý svědek ale musím uvést některé věci na pravou míru. Tak zaprvé kněz, který ovci chytil, nebyl vousatý, ale hladce oholený. Možná měl mírné strniště po několika prvních dnech na táboře. Zadruhé mi připadá krajně nepravděpodobné, aby ovce vyčmuchala salát mezi řízky a ponožkami. I když byly ponožky zřejmě na začátku tábora ještě nepoužité, pach jimi vydávaný by jí minimálně zkazil chuť k jídlu. Podle mé teorie salát snědl vypravěč ve spánku i s žížalou, která ho za to potom v noci strašila. A konečně zatřetí chybí to nejdůležitější, a to motiv ovce k takové podvratné a skoro až teroristické činnosti na táboře.

Akademická obec je v této otázce beznadějně rozpolcena. Umírnění konzervativní vědci se domnívají, že byla posedlá ďáblem či jinou zlou astrální bytostí. Pro tuto hypotézu nesvědčí pouze její ďábelská proradnost a rozsévaní zmatku v táboře, ale i fakt, že se po kontaktu s knězem pokusila o sebevraždu. Navíc byla prokazatelné nezraněna a kněz byl po jejím odchytu od krve, což nemůže mít žádné jiné racionální vysvětlení, než že měl stigmata. Nicméně někteří fantasmagoričtí snílci tvrdí, že k nám přišla, protože s námi chtěla navázat kontakt, předat důležitou zprávu a možná se i spřátelit. Že jsme ji od začátku nepochopili a na její pokusy o navázání komunikace jsme reagovali přehnaně agresivně. Třeba se mezi sebou ovce běžně zdraví lízáním oči, ale jak to můžeme vědět? Jisté je, že poté, co byla ovce popravena a snědena, už se pravdu nedozvíme.

Přesto celá událost s ovcí nepochybně změnila naše životy k nepoznání, a i když přinesla více otázek nežli odpovědí, tak nezbývá než konstatovat, že v nás tato ovce zůstane dlouho.

Hlídka

Čas, kdy máte tábor jako na dlani a jeho bezpečí je jen ve vašich rukou, se nedá s ničím srovnat. Ovšem s každým táborem, kde dlouho hlídáte, roste pravděpodobnost, že vás přepadnou, zatáhnou do blízkého lesíka a nevíte, co bude následovat pak. Moje paranoidní myšlenky a odvěký strach ze všech stínů ze mě dělaly dokonalého hlídače. Zásadně jsem nenavštěvoval žádná nebezpečná místa. V centru mých obhlídek byla převážně kuchyň, kde hořel teplý oheň, a zásobák. Ten jsem hlídal z čistě pragmatických důvodů. Ne že bych se bál, že jej přepadající nenápadně vykradou. Byl tu mnohem větší nepřítel, a to samotní hladoví táborníci. Před nimi se člověk musel mít na pozoru víc než před prakticky neškodnými vetřelci. Ovšem já byl profesionál. Tedy aspoň oproti ostatním táborníkům. To víte, nejlépe se krade, když je člověk zároveň zlodějem i hlídačem.

Často jsem slýchával zvěsti o jiných hlídačích, kteří tuto zodpovědnou činnost brali trochu víc vážně. Třeba jeden můj kamarád hlídal tak, že s sebou nosil arzenál sekyr. Většinou jich měl na začátku hlídky okolo deseti, a když se mu nelíbil nějaký stín v lese, tak po něm vždy jednu hodil. Na konci hlídky mu většinou zůstala pouze jedna, kterou si nechal na sebeobranu. S ní se schoval na latrínu, protože si myslel, že tam přepadající nic krást nebudou, a cítil se tam jaksepatří v bezpečí. Navíc aspoň ráno neměl naděláno do gatí jako jiní. Mně to přišlo krajně neprofesionální, ovšem svou práci dělal pečlivě a měl jsem u něj jistotu, že zásobák nevykrade. Ten byl v jeho očích magnet pro všechny vetřelce, a proto se od něj držel co nejdále to šlo.

Někdy jsem se přikradl během jeho hlídky do kuchyně a bezostyšně jsem se pustil do hodování na jeho účet. Musel jsem si však pamatovat, kdy mu hlídka začala. Nebylo by radno opouštět stan na počátku jeho obchůzek, kdy měl ještě seker dostatek.

Když rádi trávíte čas nočním hodováním, neujde vám, že ne každý den je stejná pravděpodobnost přepadu. Jednoho večera uprostřed tábora plál olympijský oheň. Tvořil ho petrolej a stará ponožka, kterou do něj vedoucí dali místo knotu. Což nutně lákalo přepadající z celého širého okolí. No a hádejte, na koho připadla hlídka v čase jako stvořeném pro přepad?

Já se samozřejmě nevzdal! Hned jak jsem se to dozvěděl, pustil jsem se do příprav. V první řadě jsem donutil spolunocležníka, aby hlídal se mnou. To bylo snadné, pohrozil jsem mu, že mu do spacáku strčím myš. Ne že bych nějakou měl, ale on mi už po půlce tábora věřil, že bych toho byl schopen. Za druhé jsem před několika svědky zazálohoval onen slavný oheň do petrolejky, kdyby čirou náhodou v noci přišel k úhoně.

Když přišla má hodina, vzbudil jsem i svého spolunocležníka. Chvíli něco rozespale drmolil, dokud jsem mu nevrazil loktem do žaludku a neshodil jej i se spacákem na podlážku. Pak jsem ale musel rychle stan vyklidit, jelikož se zdál mírně rozezlen.

V okolích hvozdech byla tma jako v pytli a skryla všechny přepadající plantážníky. Mohutný oheň plápolající uprostřed tábořiště mě oslepoval. Pomyslel jsem si, že dnes je vážně úžasný čas na přepad. Nyní bylo naprosto jasné, kde se nachází bezbranná hlídka, kterou jsem byl tak trochu já. Nezůstal jsem tedy v dosahu ohně už ani okamžik a rychle jsem spěchal do kuchyně. Sedl jsem si před kamna, přiložil a čekal. Můj spolunocležník však nepřicházel. Říkal jsem si, zda bych jej neměl nahlásit vedoucím, že jistě spolupracuje s přepadajícími, ale nechtělo se mi opustit vyhřáté místečko u kamen.

Rozhlédl jsem se po okolí, zdali neuvidím plížící se postavy, ale bylo naprosté ticho. Můj zrak ponenáhlu spočinul na velké krabici tatranek, ležící v otevřeném zásobáku. Tu bych poznal i v naprosté tmě. Spustily se mi sliny a začal jsem přemýšlet, jak bych se takové velké krabice zmocnil, aniž bych se stal viníkem. To víte, když se ztratí pár tatranek, tak si toho nikdo nevšimne, ale celá bedna? Zvedl jsem se a šel ji prozkoumat. Vytáhl jsem ji ven a položil si ji do světla linoucího se z děravých kamen. Myšlenky na kořist mi přerušilo podezřelé šplouchání v blízkém potoce. Neslo se to odněkud zpoza marodky. Začal jsem se plížit kuchyní směrem, odkud přicházel onen zvuk. Pak se ozvala nadávka a mocné šplouchnutí, načež jsem měl jasno. No jo, ale co teď? projelo mi myslí.

Snažil jsem se vypátrat onu postavu, ale přestože byla poměrně blízko, tak mé oči zvyklé na záři linoucí se z ohně ji nedovedly vypátrat. Znenadání mi zakručelo v břiše a dotyčný si mě všiml první. Chtěl jsem mu vysvětlit, že se s ním klidně o polovinu lupu podělím, ale vyschlo mi v krku. Vyskočil z potočního koryta a rozeběhl se ke mně. Z jeho urputného funění moc přátelství nevyzařovalo, natož touha dělit se o kořist. Poté se vše seběhlo ráz na ráz. Přepadající zakopl o provaz držící střechu jídelny, a když padal do hromady navršeného dřeva, zbořil krokve marodky. Simulanti ležící uvnitř se rozkřičeli a snažili se dostat zpod plachty, která je uvěznila. Nyní se už noční návštěvníci nemuseli skrývat, a tak se odkudsi z blízkého křoví rozezvučel roh a do tábora vběhla banda černě oděných výtečníků. Chvíli jsem přemýšlel, zda nepůjdu dorazit přepadajícího, který skučel a snažil se dostat zpod dříví, ale nakonec jsem si to rozmyslel. Někdo musel jít hlídat krabici tatranek, a kdo jiný než já by se k tomuto úkolu hodil víc?

Sedl jsem si na krabici a pustil se do pojídání zásob, aby jich zbylo méně pro přepadající, kteří mezitím získali nad rozespalými táborníky převahu. Spatřil jsem, jak nám připevňují staré spoďáry na stožár a vytahují je místo vlajky nahoru. Pak jsem se ale musel schovat. Nade mnou se mihly něčí chlupaté ruce a sebraly hrnec plný šťávy a tradičně i mrtvých vos. Zprvu jsem si myslel, že mají naši noční návštěvníci velkou žízeň, a těšil se, až ochutnají žihadlovou lázeň. Pak jsem si náhle vzpomněl na olympijský oheň, planoucí uprostřed tábora. Vzhlédl jsem a sledoval se zatajeným dechem, co se bude dít. Netrvalo dlouho a přepadající vší silou chrstl obsah hrnce do našeho olympijského ohně. Jenže se stalo něco, co nikdo nečekal. Hořící petrolej onoho nezbedníka poměrně zdařile potřísnil. Po náměstíčku nám tedy začala běhat pohyblivá olympijská pochodeň, která hledala nejbližší potok, kde by se mohla zchladit. Tehdy jsem dostal nezastavitelný záchvat smíchu, ale nikdo si mě nevšímal, protože se rovnováha sil vychýlila ve prospěch táborníků. Když jsem si konečně otřel slzy z očí, spatřil jsem, jak kolem prchá jeden přepadající a táborový pes mu trhá kaťata na cáry. O kus dál pelášil druhý, pronásledován hejnem dětí vyzbrojeným klacky a kopřivami. Napadlo mě, že bych ztrátu tatranek mohl hodit na prohrávající stranu. Vzal jsem tedy onu bednu a začal ji táhnout do svého stanu. Byla vážně těžká, ale nikdo si mě v tu chvíli nevšímal. Proč taky, vždyť beztrestné mlácení nočních návštěvníků tábora je mnohem lákavější než sledování dítěte, které táhne nějakou nezajímavou krabici napříč táborem. Brzy jsem byl ve stanu a schoval svůj poklad do spacáku. Spolubydlící měl hlavu schovanou ve spacáku a třásl se strachy. Tak jsem mu zařval do ucha, že přepadající vyhrávají a že je s námi jistojistě amen. Popadl jsem petrolejku a vyrazil ven, abych se přidal k nočním radovánkám. Běhal jsem po táboře a hlásal, že se mi povedlo olympijský oheň uchovat. Znělo to poněkud komicky, protože pravý olympijský oheň se mezitím přesunul na zem a pomalu se šířil ke stožáru. Pochopil jsem, že smyslem onoho ohně bylo, aby přilákal nějaké ty přepadající, pravděpodobně již několikátý den bloudící po okolních lesích, a připojil se k hasící četě.

Pak jsme se sešli u stožáru, na kterém visely špinavé spodky s motivem Hello, Kitty, ke kterým se pochopitelně nikdo nehlásil. Ale podle velikosti bych tipnul, že musely patřit někomu z vedoucích. Proběhlo vyslýchání nočních návštěvníků, proč tábor přepadli a kam ukryli bednu s tatrankami. Nejkrutější byl náš hlavní vedoucí, kterého osobně podezřívám ze ztráty oblíbeného spodního prádla. Výslech nikam nevedl, a tak byl i přes mručení a odpor táborníků ukončen. Vedoucí nám představili přestárlé táborníky, kteří nás v noci navštívili, a důsledně nám vysvětlili, že až dospějeme do jejich věku, tak vážně není dobrý nápad tábor přepadat. S tím jsme ochotně souhlasili a tábor se zas vrátil do starých kolejí. Brzy mí kamarádi začali hubnout, až připomínali chodící kostlivce. Jen já jsem vypadal stále stejně vypaseně, přestože se zásoby v táboře tenčily. A tak jsem všem musel vysvětlovat, že je to tím, že mám vážně dobré geny.

Mravenci

Když jsem byl ještě malý, tak jsem často běhal po lesích a sbíral borůvky. Dnes už sbírám jen houbičky a velmi obezřetně pozoruju, kam si sedám.

Bylo mi hodně málo, něco okolo deseti let. Už jsem uměl celkem obstojně chodit a věděl jsem, že v lese roste hodně jídla jen tak ze země. Tak jsem jednoho pochmurného rána vyrazil do lesa hledat něco k snědku. Poskakoval jsem si to po lesních pěšinách a koukal se pod kameny, zda tam neroste něco, co by se dalo spořádat. Jestli si myslíte, že jsem byl hloupý a nevěděl, že pod kameny nic neroste, tak jste na omylu. Samozřejmě že jsem to věděl, ale prostě se to tam dobře hledalo. Uviděl jsem také jednu velkou houbu. Nevěděl jsem, kde se tu vzala, ani zda je jedlá, ale vzhledem k tomu, že jsem se držel teze „metoda pokus omyl vše vyřeší“, jsem se tu houbu rozhodl ochutnat. Každý člověk s tím jednou musí začít a ani já nebyl výjimkou. Ochutnal jsem a chvíli ji převaloval na jazyku. Teda ta byla hořká! Tak jsem ji zahodil a až doteď vím, že houby s hnědým kloboukem jsou hnusný a jíst se nemají. No a tak jsem si to dál cupital lesem. Prozpěvoval jsem si všemožné písně, abych také té přírodě přinesl něco z městského života, když jí furt jen něco beru. Přede mnou se les rozevřel. Všude bylo fialové moře. Skočil jsem do něj a začal ohlodávat trsy fialových bobulek. Tehdy jsem si uvědomil fenomenální využití mých prořídlých zubů. Fungovaly skvěle, stačilo jen strčit celý trs do huby, skousnout a tahat. V puse mi zůstalo mnoho bobulek a dokonce i trocha čehosi zeleného jako dezert. Sedl jsem si do křovisek a užíval si toho, že se dlouho nemusím hýbat, protože obsypané trsy byly všude kolem mě.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Bláznivé povídky.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.