Pavel Svoboda

Deník europoslance

Pavel Svoboda

Deník europoslance

Tato kniha ani žádná její část nesmí být kopírována, rozmnožována ani jinak šířena bez písemného souhlasu vydavatele.

KATALOGIZACE V KNIZE - NÁRODNÍ KNIHOVNA ČR

Svoboda, Pavel, 1962 duben 9.-

Deník europoslance / Pavel Svoboda. -- Praha : Stanislav Juhaňák - Triton, 2022. -- 251 stran

ISBN 978-80-7553-965-6 (brožováno)

* 34-051 * 32-051 * 329.3-051 * 342.534(4) * [339.923+327](4) * 929 * (437.3) * (093.3) * (0.034.2)004.774.6

– Svoboda, Pavel, 1962 duben 9.-

– 2014-2019

– právníci -- Česko -- 20.-21. století

– politici -- Česko -- 20.-21. století

– křesťanští demokraté -- Česko -- 20.-21. století

– europoslanci -- Česko -- 21. století

– evropská integrace

– deníky

– blogy

32 - Politika [15]

929 - Biografie [8]

Copyright © Pavel Svoboda, 2021

© Stanislav Juhaňák – TRITON, 2021

Cover © Renata Brtnická, 2021

Vydal Stanislav Juhaňák – TRITON,

Vykáňská 5, 100 00 Praha 10

www.tridistri.cz

ISBN 978-80-7684-016-4

Předmluva

Tato kniha měla zvláštní osud. Jako první ji totiž v celku četl nakladatel, nikoliv autor. Já jsem ji pouze po kouskách psal, ale nikdy zpětně nečetl. Teprve povzbuzení nakladatele dr. Juhaňáka, následné připomínky mých bývalých spolupracovníků a nezbytné redakční úpravy (chyby, duplicity, žalovatelné výroky) vedly k výsledku, který držíte v rukou. Deník byl také pro účely tohoto vydání doplněn jednak vysvětlivkami, jednak citacemi z blogů, které jsem po celou dobu mandátu publikoval a kvůli nimž jsem občas zapomněl i na vlastní deník (najdete je v plném znění na aktualne.cz, výjimečně i jinde). V textu jsou zařazeny i reakce občanů, schválně ale bez korektur.

Deník evropského poslance

Moje paměť nepatří již nyní, kdy mi je padesát dva let, k nejsilnějším. Možná v tom nejsem sám, a proto v této věci dochází k záměně žánrů: dokud si člověk ještě pamatuje, nemá zpravidla čas paměti psát, zato později zdánlivě píše paměti, které ale patří částečně do fantasy literatury.

Můj dědeček Josef Šrámek si psal deník o utrpení vojáka zajatého za I. světové války, já mám to štěstí, že válku znám jen z vyprávění rodičů a z filmů. Začínám psát tento občasný deník proto, že mě po zvolení do Evropského parlamentu asi čeká zajímavé období života.

Mám však obavu, že většina čtenářů za chvilku tuto knihu odloží s dobrým, ale později nikdy nesplněným úmyslem se k ní vrátit (kolik takových knih mám ve své knihovně!), a proto chci hned na počátku opsat text, který jsem našel v knihovně svého otce a dědečka v Praze na Hradčanské a který mě stále fascinuje svou aktuálností, i když byl napsán v 19. století: „Ctnost zachraňuje státy a zkaženost je ničí. Necením málo zákonitých záruk veřejné svobody; mám úctu k zásadám politického hospodářství; ale kdybych měl nějakou oprávněnost, abych statečně mluvil k lidem této doby, řekl bych jim: ‚Milujete spravedlnost? Umíte si vážiti zákonů, byť i měly nedostatky, a úřadů, byť i nedokonalých? Umíte milovati právo sousedovo jako svoje vlastní? Necítíte nenávisti k těm, kdož mají víc než vy, ani opovržení k těm, kteří mají méně? Milujete více čest než bohatství a počestnou prostřednost víc než špatně zjednanou velikost? Jste schopni mluviti svobodně a při tom nenapadati, nelhati a nerozdmýchati stát? Umíte setrvati na své myšlence a uchovati své svědomí a při tom neučiniti násilí myšlence a svědomí druhých? Umíte konečně milovati svobodu a nechtít při tom panovati? Umíte-li to, zasluhujete, abyste byli občany; pakli neumíte, jest vaše politická a hospodářská věda od základu chybná a všecky revoluce světa vám nedají toho, čeho si žádáte.‘“ (Paul Janet: Dějiny vědy politické se zřetelem k mravovědě, kap. Poměr mravouky a politiky, str. XV, česky vyšlo nákladem Jana Laichtera na Královských Vinohradech v Praze r. 1896)

17. 6. 2014

Výjezdní programová konference Evropské lidové strany (ELS) v Albufeiře, Portugalsko. Zde byl předložen třístránkový návrh programového dokumentu ELS pro právě začínající pětileté období, ale nebylo v něm ani slovo o křesťansko-demokratických hodnotách. Byť nováček, přihlásil jsem se a navrhl odpovídající změnu. Starší poslanci se na mě dívali shovívavým pohledem „neví, jak to tu chodí“. Výsledek: můj návrh byl přijat.

ELS – Evropská lidová strana (také EPP – European People‘s Party), sdružení 83 evropských středopravicových a křesťansko-demokratických stran ze 43 zemí Evropy, k nimž patří i KDU-ČSL, za niž jsem do Evropského parlamentu (EP) byl zvolen. Nejvýraznější větví ELS je její politický klub („frakce“) v EP; je to frakce největší, ale za cenu jisté názorové rozplizlosti – od středových liberálů po konzervativní křesťany.

23. 6. 2014

18:30 – první let do Bruselu s Brussels Airlines: po nástupu do letadla nám sdělili, že máme píchlou pneumatiku, oprava prý potrvá 45 minut. Po hodině pečení cestovatelů v letadle bez zapnuté klimatizace přišlo hlášení, že náhradní pneumatika na ruzyňském letišti nebyla nalezena, musíme tedy čekat, až ji přiveze náhradní letadlo. Výsledek: odlet 24. 6. v 01:10, přílet do Bruselu v 02:30. Na letišti nebyly žádné taxíky, protože tou dobou žádná letadla obvykle nepřilétala, potom se objevil jeden taxík a vzal tři pasažéry dohromady a rozvážel nás po Bruselu. Belgie, její organizovanost a pracovitost nezklamaly. Jestli bude dalších pět let podobných, tak to bude hodně zajímavé.

Volby byly 23. a 24. 5. 2014. Mandát nám ovšem vzniká až 1. 7., takže do té doby jsme takoví evropští bezdomovci. Do 1. 7. jezdíme na jednání naší frakce spolu s dosluhujícími europoslanci, jako jsou Zuzana Roithová či Jan Březina – ten ale odešel okolo r. 2010 z KDU-ČSL a přiklonil se k TOP 09, aniž do ní vstoupil.

Naše bezdomovectví se projevuje v tom, že nemáme kanceláře, a tak bloudíme dlouhými chodbami EP, občas jsouce milostivě přijati do kanceláře některého stávajícího europoslance.

1. 7. 2014

zasedalo ve Štrasburku poprvé plénum nového EP. Začalo to orchestrem, který hrál instrumentálně – jak je v EU zvykem – evropskou hymnu, Beethovenovu Ódu na radost. Nacionalisté v EP (mj. Nigel Farage, Marine Le Pen, ale i český Petr Mach) ji vyslechli vestoje, ale zády k orchestru. Óda na radost je vlastně óda na bratrství: zpívá se v ní o vizi, že jednou budou všichni lidé bratři. Postavit se k tomuto sdělení zády vyžaduje buď silný žaludek, anebo vymetenou hlavu, ať už má člověk politické přesvědčení jakékoliv. Jen Jan Zahradil seděl, protože prý EU není stát, takže nemůže mít hymnu, takže není třeba stát.

2. 7. 2014

Po včerejším hymnovém extempore křiklouni pan Farage a spol. ozdobili své europoslanecké lavice britskými vlajkami – symboly národního státu. V EP se zasedá podle politické orientace, a ne podle národnosti. Poselství je to jasné: my tu nejsme kvůli budování mostů mezi Evropany, kvůli evropské spolupráci, ale proti ní.

7. 7. 2014

Petr Mach (Svobodní) je zábavný. V taxíku z letiště se ptal, zda v EP je silnější frakcí EPP, anebo S&D. Poslanec Polčák se podivil této neznalosti a Mach odvětil, že mu ty dvě eurohujerovské strany splývají. Polčák pak tuto diskusi vtipně uzavřel – aniž odpověděl na otázku –, že v tom případě může být velikost těch frakcí Machovi lhostejná.

Dnes jsem byl zvolen předsedou Výboru pro právní záležitosti EP (zkratka JURI: každý výbor má zkratku o čtyřech písmenech). Po pěti letech jsem celkově druhý Čech, který dosáhl na funkci předsedy nějakého výboru v EP. Navíc je zcela neobvyklé, aby takovou funkci získal úplný nováček – já jsem dosud v žádném parlamentu nezasedal.

V EP funguje řízená demokracie, postavená na politických dohodách, takže pokud se někdo neutrhne, na každý post kandiduje většinou jen jeden kandidát (to značně urychluje procesy) a hlasuje se aklamací, což se v EP provádí ne zdvižením ruky, ale potleskem! Řízená demokracie je výhodná pro většinovou koalici EPP a socialistů (S&D), ostatní prskají.

Jednání JURI, na němž jsem byl zvolen, jsem stihl jen taktak, protože bylo ze 17:15 uspíšeno na 15:00 a já se o tom dozvěděl dnes dopoledne, v poledne jsem odlétal a přijel jsem do jednací síně ve 14:50. Byl jsem ale ujištěn, že díky řízené demokracii bych býval byl zvolen i v nepřítomnosti.

S&D – sociální demokraté, druhá nejsilnější frakce v EP

Osvědčení o zvolení do Evropského parlamentu

8. 7. 2014

Odjíždím jako předseda JURI na první služební cestu, která díky výše popsanému systému řízené demokracie mohla být plánována ještě předtím, než jsem byl zvolen. Cesta vede na neformální Radu pro vnitřní věci do Milána, začíná totiž italské předsednictví v EU.

Už tady vidím, že funkce předsedy výboru EP má větší váhu, než jakou by jí člověk podle českých poměrů přisuzoval: na letišti dostávám ministerské zacházení – VIP salónek a policejní eskortu do hotelu, policie je přítomna v hotelu.

V 18:30 jsem ubytován s tím, že pro mě v 19:30 přijede eskorta s mikrobusem. Pro další vyprávění je důležité, že se mnou přiletěli dva kolegové ze sekretariátu JURI, ale byli ubytováni v jiném hotelu. V 19:00 volají z recepce, že mikrobus se o půl hodiny opozdí. V 19:05 opět volají z recepce, že tam jsou dva moji kolegové, čekají na mě, že si vezmeme taxík, abychom na večeři dorazili včas. Když jsem ale sešel dolů, čekali tam dva úplně jiní lidé s tím, že mě jako nového člena vezmou s sebou do taxíku. Podivil jsem se, ale nastoupil. V taxíku první otázka zněla, jak to tam u nás v Makedonii vypadá. Odpověděl jsem, že nejsem Makedonec, ale Čech, a zda tedy neměli vyzvednout někoho jiného. Ukázalo se totiž, že jde o dva pány z Mezinárodní organizace pro migraci. Oni na to, že ne, že jim na recepci řekli, že jsem z Makedonie, ale že tak jako tak jedeme na stejnou večeři. Byl jsem tedy v Miláně unesen Mezinárodní organizací pro migraci.

Dojeli jsme k muzeu, kde onu večeři dával italský ministr spravedlnosti. Celá ulice byla v délce cca 1 km policejně uzavřena.

U muzea se navíc ukázalo, že italští pořadatelé mi nedali žádnou akreditační kartičku, kterou bych se mohl prokázat. A tak jsem bez jakékoliv bumážky hrdě s hlavou vztyčenou prošel asi deseti policejními kontrolami až do místa ministerské večeře, aniž se mě kdokoliv na cokoliv zeptal – drzé čelo je evidentně lepší než poplužní dvůr. Italská organizace není sice bezvadná, ale o to přívětivější.

Na večeři italský ministr mj. oznámil, že jeho německý kolega musí ve 21:45 odejít, protože Německo od 22:00 hraje semifinále fotbalového mistrovství s hostitelskou Brazílií, a všichni chápeme, že věci mají svoji hierarchii. Když on, tak já taky! Ve 22:00 jsem se zvedl, sešel dolů a ptal se několika policistů, jak se dostanu do hotelu. Tady se objevily dvě potíže. Zaprvé, neznal jsem jméno hotelu, resp. jen jeho část „Grand Hotel“, ale grandhotelů se v Miláně ukázalo být asi padesát. Tento problém se vyřešil telefonátem s kolegy z JURI, kteří jméno hotelu „Grand Hotel et de Milan“ našli v papírech. Druhá nesnáz spočívala v tom, že když jsem údajně přijel mikrobusem (neměl jsem sílu policistům vykládat o svém únosu), tak jím také mám po skončení večeře odjet. Jelikož ulice byla uzavřena daleko v obou směrech, žádné taxíky v ní, byli policisté nevraživí a žádné řešení neviděli. Po deseti minutách jsem jim řekl: „Pánové, já ten fotbal ale fakt chci vidět.“ Kouzelné slovo „fotbal“ zapůsobilo, policisté se rozzářili a najednou se mnou začali jednat úplně jinak: „No to jste měl říct hned!“ Skončilo to tím, že jeden z nich se mnou šel půl kilometru na konec policejní uzávěry, protáhl mě kontrolou a pomohl mi chytit taxík. Je vidět, že co nezmohla důstojnost funkce předsedy výboru EP, to zmohlo jediné zaklínadlo: fotbal.

Na hotel jsem dorazil ve 22:30, zapnu televizi a konstatuji, že v televizi mají problémy s grafikou i při mistrovství světa. Na obrazovce totiž stálo Brazílie–Německo 0:5, ale běžela teprve třicátá minuta. Až po chvíli jsem pochopil, že nejde o chybu, zápas skončil naprostou potupou hostitelské Brazílie 1:7.

Rada EU má řadu formací – ministrů vnitra, zahraničí, zemědělství apod. Nejblíže k agendě výboru JURI mají právě ministři vnitra. Každé půlroční předsednictví některého členského státu v Radě zahajují tyto ministerské formace neformálním zasedáním, kde předsedající stát předkládá svoje priority a plán práce. Předsedové partnerských výborů z EP jsou na toto jednání pravidelně zváni.

A

Systém špičkových kandidátů má dát tvář evropským politickým proudům kandidujícím v eurovolbách, což je jistě atraktivní pro voliče, ale nepříjemné pro Evropskou radu – premiéry členských států. Je totiž jejich právem navrhovat předsedu Komise „s přihlédnutím k výsledkům voleb do Evropského parlamentu“. To je něco zcela odlišného od toho, že jsou dopředu známi kandidáti na tuto funkci za jednotlivé evropské politické strany, zejména za ELS, která pravidelně eurovolby vyhrává. V r. 2019 se proto Evropská rada vzepřela a navrhla jiného kandidáta, byť z vítězné ELS – Ursulu von der Leyen.

15. 7. 2014

Dnes EP schválil za budoucího předsedu Komise Jeana-Clauda Junckera z Lucemburska, kandidáta EPP. Poprvé tak uspěl systém spitzenkandidátů.

16. 7. 2014

Vyděsil jsem pracovníky sekretariátu JURI nápadem na výjezdní zasedání JURI v Kyjevě. Sice mi řekli, že to není možné, že se jezdí jen do unijních zemí, ale že v rámci snahy podporovat Ukrajinu, čerstvě přidruženou k EU, budou hledat cesty, jak na to.

17. 7. 2014

jsem poprvé mluvil na plénu EP jakožto spoluautor rezoluce proti Súdánu, kde byla křesťanka Miriam Ibrahim odsouzena k smrti kvůli sňatku s křesťanem, což šaría považuje za smilstvo – je považována za muslimku, neb měla být matkou křesťankou vychována jako muslimka i přesto, že otec muslim rodinu po jejím narození opustil. Mezitím Miriam porodila ve vězení dítě, spoutaná v řetězech. Jsme ve 21. století? Samu rezoluci považují lidé znalí poměrů v EP za velký průlom v obhajobě pronásledovaných křesťanů, prý se to v minulosti nedařilo prosazovat. Liberálové nám do usnesení propašovali přílepek o právech žen na „reprodukční zdraví“, dovedně skrytý za odkaz na protokol k jakési úmluvě platné v Africké unii. Člověk holt nemůže mít všechno na sto procent.

18. 7. 2014

Na plénu ve Štrasburku jsem absolvoval první ostré hlasování. Už jsem se zmínil o řízené demokracii a hlasování potleskem. Toto ale bylo něco úplně jiného, to byla jízda na divokém býku. Vše, co dále napíši, je důsledek velikosti EP (751 poslanců). K pochopení je také třeba si uvědomit, že poslanec ví, o čem hlasuje, jen v případě dokumentů, které mu prošly rukama – ne že by se k ostatním nemohl dostat, ale často sotva stačí přečíst materiály z výborů, v nichž pracuje. Proto mu jeho klub, např. ELS, připraví tzv. voting list – seznam hlasovaných dokumentů s návrhem, jak hlasovat. Chudáci tzv. nezařazení poslanci, kteří k žádné frakci nepatří a jimž tudíž nikdo žádný voting list nepřipraví. Faktem je, že v méně důležitých věcech se občas spoléháte na to, že voting list odpovídá vašemu názoru na hlasovanou věc.

O nejdůležitějších věcech, např. o volbě předsedy EP, se hlasuje anonymně vhozením zaškrtnutého hlasovacího lístku v obálce, poslanec se musí podepsat u urny. Urny jsou rozestavěny po obvodu plenárního sálu v již tak těsných uličkách, u každé urny se tvoří fronty a kvůli těsnosti uliček vznikají zácpy, jak se poslanci snaží prorvat na druhou stranu sálu k urně s počátečním písmenem poslancova příjmení.

Obvykle se ale hlasuje podle voting listu buď zdvižením ruky, anebo – na vyžádání některé frakce – pomocí hlasovacího zařízení, tj. po jménech. Obojí probíhá v neuvěřitelné rychlosti, tohoto dne jsme zvládli cca šedesát hlasování v průběhu dvaceti minut. To má ale důsledky pro oba dva způsoby hlasování.

Hlasování zdvižením ruky je poznamenáno fázovými posuny, způsobenými pomalostí překladu. Předsedající řekne „kdo je pro“ – dvě vteřiny pauzy – „proti“ – jedna vteřina pauzy – „zdržel se“, přičemž zkušeným okem pohlédne do sálu a vyhlásí výsledek. Fázový posun mezi jazykem předsedajícího (často němčina, protože předsedou EP je aktuálně Martin Schulz), překladem do angličtiny a následným překladem do ostatních jazyků způsobuje, že např. Němci hlasují o dvě tři vteřiny dříve než Litevci, takže ti zvedají ruku „pro“ v momentě, kdy Němci už hlasují proti. Teď na začátku mandátu, než si zvykneme, vznikají vlny, z nichž vyčíst výsledek je umění svého druhu, vyžadující od předsedajícího buď značnou zkušenost, anebo značnou drzost. Občas někdo požádá o ověření hlasování pomocí elektronického zařízení, a to výkřikem „check“ (angl. zkontrolovat; Češi samozřejmě slyší „Czech“), a někdy se ukáže, že předsedající výsledek neuhádl správně.

Hlasování pomocí hlasovacího zařízení se koná cca v polovině případů, pokud o to předem požádala některá politická frakce. Poslanci mají hlasovací karty v hlasovacím zařízení a strkají do jeho útrob tři prsty ke třem knoflíkům (pro – zdržení – proti). To má asi zajistit anonymitu hlasování, aby okolní kolegové neviděli, jaké tlačítko poslanec stiskl. Elektronické hlasování probíhá tak, že předsedající řekne „bod XY, zahajuji hlasování“ – dvě až tři vteřiny pauzy – „končím hlasování“ a za chvilku oznámí výsledek. Ona rychlost, při které si levou rukou ukazujete ve voting listu, kde jste a jak máte hlasovat, a pravou hlasujete, způsobuje, že poslanec občas zmáčkne nesprávné tlačítko (tlačítka nejsou zrovna supercitlivá, takže někdy je třeba zmáčknout dvakrát) a poté se včas nestačí opravit. V tuto chvíli se projevuje mnohojazyčnost EP v plné kráse, protože co chvíli je slyšet z různých stran slova typu f..k, m…e, S…..e podle jazykové příslušnosti toho, kdo nezvládl motoriku pravé ruky a hlasoval špatně. Naštěstí má pro tyto situace EP opravný mechanismus: po hlasování můžete ústně nejen vysvětlit, proč jste hlasovali daným způsobem, ale především můžete opravit své hlasování v protokolu, aniž byste ovšem mohli zpětně ovlivnit celkový výsledek hlasování.

Toto první zátěžové hlasování nervově nezvládl jeden nezařazený kolega, poslanec nový a bez voting listu, který uprostřed hlasování požádal předsedajícího, zda by bylo možné snížit tempo hlasování. Předsedající to odmítl odkazem na vrcholně politický důvod: tempo nelze snížit, protože řadě poslanců zanedlouho letí letadlo. Nevím, jak bych takový výrok, pronesený navíc ve čtvrtek v pravé poledne, zdůvodnil svým voličům.

Jídlo v parlamentních kantýnách je poněkud zdravější, doufám, že se to projeví na mé váze. Hodně zeleniny, ryby, žádné knedlíky.

V polovině července začíná v unijních institucích „celozávodní dovolená“ a končí posledním týdnem v srpnu, trvá tedy nějakých pět týdnů. Prázdniny jsem strávil užíváním si vlastního baráčku a postýlky – po těch měsících kampaně, Štrasburku a Bruselu to bylo potěšení.

Budova EP je architektonický skvost, pro práci už to zase taková idylka není

Z blogu 11. 8. 2014 „Nač nám jsou protiruské sankce“

Za totality se říkal jeden vtip: Jaká je definice agrese? Agrese je útok proti jinému státu bez účasti Sovětského svazu. – Jak řekl jeden moudrý diplomat v r. 2008 při ruské agresi vůči Gruzii: za totality jsme si neuvědomovali, že ne Rusko bylo sovětské, ale Sovětský svaz byl ruský. Ruský rovná se – agresorský. (…)

V r. 2008 při ruském útoku na Gruzii jsem byl českým velvyslancem při Radě Evropy, jejímiž členy jsou i Rusko a Gruzie. Tehdy jsem si myslel, že budou bezodkladně přijaty sankce vůči zjevnému agresorovi, ale v Radě Evropy se překvapivě začalo řešit, zda jde o porušení mezinárodního práva, či nikoliv, aniž tato debata měla nějaký podstatný výsledek. Bylo mi z toho tehdy nevolno.

(…)

Je mi proto trapně, když zástupce firmy Hamé v televizi líčí ztráty za zmařené obchody s Ruskem jako národní tragédii a jako vládní chybu, jako by náš poměr k cizím státům měl být poměřován jen počtem prodaných paštik. Ještě trapněji mi je, když s podobnými handlířskými počty vystupuje ministr průmyslu a obchodu. Jistě, vyčíslení obchodních ztrát je nutno znát, ale od vrcholného politika bych očekával, že vedle výčtu ztrát také řekne, co si za ty nevydělané peníze snažíme koupit: bezpečnost na evropském kontinentě a vlastní důstojnost.

Z blogu 30. 8. 2014 „Ruské tipy pro volný čas v srpnu“

Počínaje srpnem přešla ruská invaze na Ukrajině … od nevyhlášené guerillové války, u které je prostřednictvím bohaté celosvětové propagandy uměle stírán rozdíl mezi mírem a agresí – do nové fáze.

(…)

Zmatečné a neuvěřitelně komické prohlášení ruské strany, že jsou tam ve svém volném čase, jen dokládá nový typ ruské agrese, která se již výrazně adaptovala a poučila z chyb minulých anexí svých sousedů. Zaveďme termín „dovolenková agrese“. Je srpen, máme po žních, vojáci už pomohli sklidit, tak kam bychom si tak ještě zajeli? Do Prahy (1968)? Do Gruzie (2008)? Nebo na Ukrajinu (2014)? Stále totéž. Už padesát let.

15. 9. 2014

Po víkendu záměrně stráveném ve Štrasburku jsem v pondělí ráno v 10:00 napochodoval do štrasburského sídla EP; jak jsem se správně obával, byl jsem tu skoro sám, lidé z Bruselu ještě nepřijeli. Naštěstí v poledne fungovala alespoň jedna restaurace. Můj problém spočíval v tom, že jako nový předseda parlamentního výboru mám nárok na větší kancelář, takže klíče od té původní jsem odevzdal, ale nové mi nevydali.

Dnes jsem totiž dostal novou kancelář – sice až ve dvanáctém patře, ale pohled na katedrálu je k nezaplacení.

16. 9. 2014

Na plénu ve Štrasburku jsme schvalovali, lidově řečeno ratifikovali, asociační dohodu s Ukrajinou. Symboliku této historické chvíle umocnil videomost mezi Evropským parlamentem a parlamentem ukrajinským, který paralelně s námi zasedal za stejným účelem.

Z blogu 18. 9. 2014 „Kyjev–Štrasburk – z očí do očí“

(…)

Propojení audiovizuální technologií navíc umožnilo poslancům obou parlamentů vyslechnout projevy předsedy EP Martina Schulze i ukrajinského prezidenta Porošenka, po kterých následovalo hlasování. Na obou stranách videomostu došlo ke schválení velkou většinou. Nutno dodat, že Ukrajinci byli asi o minutu rychleji hotovi. Musím pochválit Martina Schulze, protože dokázal čelit pokusům o narušení této symbolické schvalovací paralely procedurálními obstrukcemi a bučením, které Schulz okázale ignoroval a potížistům zleva i zprava prostě nedal slovo. Hodnota symbolu paralelního schvalování dostala správně přednost před zneužíváním demokratických procedur.

Pro historickou paměť si prosím dobře zaznamenejme, že z českých europoslanců proti hlasovali Keller (ČSSD, jako jediný socialista), tři komunisté – Maštálka, Konečná a Ransdorf, a samozřejmě za Svobodné – jako obvykle – pan Mach. Říká se, že moderní technologie zkracují vzdálenosti, aniž by lidi přiváděly k sobě blíž. V tomto případě si myslím, že to bylo přesně naopak.

Pro mě to byl kamerami zprostředkovaný dojemný moment lidské solidarity. Nebýt napjatých a poté úlevných pohledů na tvářích mých kolegů a poslanců na Ukrajině, nikdy bychom nepochopili, jakou hodnotu pro ně tento dokument představuje. Řeklo by se: kus papíru. Ale jejich oči nám na obrazovce řekly své.

Konflikt Ukrajiny a Ruska mi připomíná jeden vtip: S kým sousedí Rusko? S kým chce.

18. 9. 2014

Ve Skotsku proběhlo referendum o nezávislosti na Spojeném království. Odpůrci nezávislosti vyhráli 55:45. Relativně těsný výsledek je varováním před chystaným referendem o vystoupení UK z EU: Skotové jsou totiž výrazně proevropštější než Londýn.

22. 9. 2014

byl pohřeb Dr. Petra Příhody, kultivovaného komentátora společnosti i církve. Všichni na něm oceňovali nejen nadhled, ale i schopnost být kritický, aniž by to byla kritika osobní. Dr. Jaroslav Med napsal do Katolického týdeníku, že Příhoda „nenamáčel pero do jedu“. To bych chtěl taky umět.

28. 9. 2014

Na Národní svatováclavské pouti ve Staré Boleslavi byl čten dopis od nepřítomného prezidenta Zemana, který zdůraznil, že svatý Václav nám může být inspirací jen tehdy, když budeme mít na mysli jak jeho silné, tak slabé stránky. Pan prezident jistě nezná „de mortuis nisi bene“ (o mrtvých jen dobře), ale hlavně nevím, jaké slabiny měl na mysli. Soudě podle jeho předvolební diskuse před druhým kolem volby patrně to, že vyjednával s Němci, resp. jim platil nějaké daně.

29. 9. 2014

TV Prima se dotázala, jakou část své mzdy dávám na charitu a jaké projekty podporuji. Napsal jsem jim uctivě, že svoji dobročinnost veřejně nekomentuji, ale asi to nepochopí a řeknou, že nic nedávám a nechci to říct. Platí ale „ať neví levice, co dělá pravice“ i pro politiky? Snad ano, vždyť evangelium kritizuje pokrytce „v synagogách a na ulicích“, což si překládám právě jako politiky.

30. 9. 2014

Chystáme se na grilování Věry Jourové. Jsem předsedou jednoho z výborů, který ji má grilovat, Čech Češku, ta zvláštní shoda, ale navíc učitel svoji studentku: před pár lety jsem budoucí paní komisařku učil a zkoušel na PF UK, dostala jedničku z výběrového předmětu Právo vnějších vztahů EU.

Grilování je smršť jednominutových otázek a dvouminutových odpovědí, která dohromady trvá tři hodiny, žádné okecávání se netoleruje ani u tazatele, ani u budoucího komisaře. Někteří kandidáti, jako Frans Timmermans, jsou schopni mluvit bez jakéhokoliv akcentu snad v šesti jazycích. Poslanci se s adepty na komisařská křesla věru nemazlí. Otázky se týkají třeba i odnětí řidičského průkazu před čtvrtstoletím pro podnapilost, jako se to stalo Güntheru Oettingerovi. Otázky jsou většinou tvrdé, na tělo a vysoce odborné. Neznalost se neomlouvá. Pokaždé je někdo ugrilován, tj. neschválen – EP potřebuje ukázat svůj vliv. Troufám si říci, že kdyby u nás kandidáti na ministry měli takové grilování podstoupit, bylo by Česko největší nevládní organizací na světě.

Na výboru JURI proběhla intenzivní diskuse o tom, jak má JURI dostát své pravomoci prověřovat prohlášení o finančních zájmech, které každý poslanec i kandidát na komisaře předloží. Zelení by chtěli vyšetřování, na to ale nemáme nástroje.

Grilování je mezikrok v procesu schvalování Evropské komise, který si vynutil EP. Ten má právo schvalovat na začátku mandátu Komisi jako celek, ne jednotlivé komisaře. Proto před tímto schválením předstupují kandidáti na komisaře před společnou schůzi těch výborů EP, s nimiž budou spolupracovat, a několik hodin odpovídají na otázky jejich členů. Na závěr výbory hlasují a píší designovanému předsedovi Komise hodnotící dopis.

Grilování Věry Jourové

1. 10. 2014

Dnešní plat jsem si fakt zasloužil – ne proto, že jsem předsedal části slyšení Věry Jourové, ale že jsem obhájil pozici svého výboru před výborem LIBE, který nám chtěl vzít vůdčí postavení v onom slyšení. Jde v podstatě o pořadí předsedání schůzi, řeklo by se „o nic“, ale v pozadí se jedná o útok socialistů, kteří přes osobu předsedy ovládají výbor LIBE, na výbor JURI proto, že JURI má za předsedu mě – člověka z EPP. Boj je to velmi nuancovaný a rafinovaný a teprve ho poznávám.

Nedávno jsem pochválil předsedu EP Martina Schulze za to, že nepřipustil obstrukce, které by znemožnily paralelní ratifikaci asociační dohody EU–Ukrajina, tím, že ignoroval přihlášky o slovo k proceduře. Dnes jsem musel já sám dělat totéž, abych v přímém televizním přenosu grilování nezpůsobil katastrofu kvůli Schulzovým socialistům a jejich snaze narušit proces grilování.

2. 10. 2014

Dostali jsme kávové hrnky, na kterých je napsáno: Za každým velkým poslancem stojí velcí asistenti. Rozhodně na tom něco je. Jeden z  úkolů asistentů je vyřizovat e-maily, které mi docházejí na parlamentní adresu, v ideálním stavu by měl být inbox – složka doručené pošty – prázdný. V reálu to vypadá tak, že když je rušno jako dnes, přesáhne stav inboxu 450 položek. Za klidného dne dojde tak sto mailů. Asistenti – srdcaři a pracanti – pracují v sobotu i v neděli, když je třeba, jsou v práci i do noci. Všechno v EU má svoji zkratku: my europoslanci jsme MEP (Member of Europian Parliament – člen EP), asistenti zase mají zkratku APA – akreditovaní parlamentní asistenti.

7. 10. 2014

skončilo grilování Věry Jourové, na němž jsem se naučil, jak EP funguje. Ani v právním výboru se vždy nehraje fair play, zejména zelení vytrhávají různé citáty a předpisy z kontextu. Se socialisty se dá občas dohodnout alespoň v právním výboru. Musím se naučit více despoticky řídit jednání, diskuse se jinak točí v kruhu.

Z blogu 7. 10. 2014 „Jen aby nebylo ještě líp…“

Zatímco slovenský kandidát na člena Evropské komise Maroš Šefčovič po grilování v Evropském parlamentu vtipně prohlásil, že se cítí mírně propečený, Věru Jourovou trochu víc připálili. (…) Kandidátům Jourové, Hillovi a Navracsicovi byly po slyšení položeny doplňující písemné dotazy. Zatímco Hillovi a Navracsicovi jich byly položeny dvě stránky, na Jourovou jich zamířilo šest. (…) Příčina dlouhého grilování začala už při sestavování české vlády. Spolu s předsedou Výboru pro evropské záležitosti Poslanecké sněmovny ČR Ondřejem Benešíkem jsme již tehdy hlasitě požadovali, aby otázka eurokomisaře byla součástí personálního balíku při vzniku koalice, ale byli jsme odmítnuti. Zahleděnost do čistě vnitrostátní politiky a nepochopení významu eurokomisaře pro české záležitosti tak vedla k tomu, že česká vláda po necelých 300 dnech musí měnit celkem úspěšnou ministryni (Jourovou).

Další příčinu musíme hledat v celkové neschopnosti české politiky sledovat české zájmy. (…) Myslím, že vrcholem naší personální impotence byl nápad premiéra Sobotky, aby si designovaný předseda Komise Juncker českého komisaře vybral sám. (…)

Nevím, jestli za vše může volič.

(…) Zavedené strany jsou mu mainstreamovými médii líčeny jako spolky prohnilých ničemů, na rozdíl od skvělých zářivých bílých košil toho čerstvého, nového, neokoukaného zboží. Hlavně že je to nové, novinky na trhu my přece milujeme. (…)

Jak pak mají vyrůst politické osobnosti, které by hrály stejnou politickou ligu, jakou hrají ostatní členské státy a jejich kandidáti?

(…) Otázkou pouze je, zda v Evropě chceme hrát první ligu, anebo okresní přebor…

8. 10. 2014

Téměř všichni kandidáti na komisaře prošli, i Španěl Cañete, schopný člověk, ale dráždidlo pro zelené, protože jeho rodina vlastní dvě rafinérské velkoobjemové nádrže. Zelení proti němu udělali kampaň, sebrali 500 000 podpisů, ale stejně jim to nepomohlo. Neprošla liberálka, Slovinka Alenka Bratušek, „její“ výbory o ní hlasovaly 112 proti, 13 pro, 5 abstencí – totální propadák. Je vidět, že česká politika si ještě nesáhla na tak hluboké dno jako Slovinci. Hledá se náhradník.

Navštívila mě Ana Palacio, bývalá předsedkyně JURI a bývalá španělská ministryně zahraničí – návštěvu odkládala, aby to nebylo vykládáno jako podpora Cañeteho. Její sdělení hlavně bylo, že jestli v životě něco dělala ráda, tak to bylo předsednictví JURI. Nedávno v Záhřebu mi řekla bývalá europoslankyně Diana Wallis, předsedkyně ELI (European Law Institute), že po této funkci velmi toužila. Martin Kamp, generální sekretář EPP, mě tuhle potkal a říkal mi, že jsou lidé třeba třicet let v EP, ale na předsedu výboru nikdy nedosáhli. Byl jsem prostě ve správnou chvíli na správném místě, doufám, že mě Hospodin právě tady chce mít. Asi si dost nevážím toho, co mám.

15. 10. 2014

Po katastrofální kandidátce na komisařku, Slovince Alence Bratušek máme asi další skvostnou kandidátku, Violetu Bulc, slovinskou vicepremiérku, která je v politice plné tři týdny (!). Jde navíc o vládu, která vznikla z vítězství strany založené šest týdnů před volbami. Navíc vláda hlasovala o paní Bulc tak, že šest bylo pro, sedm proti, ale podle slovinských pravidel tři další nepřítomní ministři se prý berou, jako by hlasovali pro. V porovnání s tímto máme u nás stabilní demokracii. Europoslanec Herbert Reul prohlásil, že podle toho, co o paní Bulc píší na sociálních sítích, by ji on nenechal volně pobíhat ani po jejím vlastním bytě. Problém je v tom, že kandidáty navrhují členské státy. Minule pro Věru Jourovou mluvilo mj. to, že je žena a z ALDE, stejně jako Bratušek: vyhodit dvě ženy ze stejné politické skupiny a ze stejné země prakticky nebylo možné. Nyní zase je málo pravděpodobné, že by byla odmítnuta druhá slovinská kandidátka za sebou.

ALDE byla frakce evropských liberálů, její nástupkyní je dnes frakce Renew Europe (Obnova Evropy), třetí nejsilnější frakce po ELS a S&D.

18. 10. 2014

KDU zaznamenala úspěch i ve druhém kole senátních voleb. Budeme mít asi deset senátorů. TOP 09: výsledek nula. I v komunálních volbách dosáhli asi 1/5 výsledku oproti KDU. Je to jistá satisfakce. Vzpomínám si na sjezd 2009 ve Vsetíně, kdy se TOP 09 oficiálně oddělila: říkali jsme jim, že přijde den, kdy se budou chtít s námi sjednotit. Tisk nás označuje za vítěze voleb, TOP 09 za skomírající stranu.

Zvolen byl i donedávna rektor UK prof. Václav Hampl, přítel z mládí – chodili jsme spolu na základní školu, potom do salesiánské bandy. Tři roky jsem ho k té kandidatuře za KDU-ČSL přemlouval. Vybavila se mi vzpomínka z jeho študáckých let na přírodních vědách UK, která se váže k římskému způsobu stolování:

Studenti si říkali, že Římané jedli, jedli, a když už nemohli, vložili si do krku páví brk… a poté pokračovali dál. Jeden jeho kolega, asi méně dovtipný, na to: „Cože, páví brk do krku? Ne, to bych nemohl, to bych se poblil.“

21. 10. 2014

Velmi se mi líbí, že v EP na plénu promlouvá – za pomoci tlumočníka ze znakového jazyka – i neslyšící poslanec. Něco to vypovídá o politické kultuře, ale i o úrovni voličů.

Dnes Evropský parlament udělil Sacharovovu cenu za svobodu myšlení konžskému lékaři Denisi Mukwegemu, který jako gynekolog dlouhodobě pečuje o ženy znásilněné v ozbrojených konfliktech. ELS měla původně jiný návrh – čtyři představitele Majdanu (ukrajinské demokratické hnutí), ale byla přehlasována poté, co socialisti změnili názor. Na frakci jsem bojoval za to, aby Sacharovovu cenu dostala nedávno osvobozená křesťanka, v Súdánu odsouzená na smrt kvůli své víře, Miriam Ibrahim, ale neuspěl jsem s tím, že by to další frakce nepodpořily a že ta cena má upozornit na neznámé lidi, což Miriam už není. No a tak tu máme výsledek snahy hlavně být úspěšní – ani Majdan nebyl ostatním, zejména socialistům dost dobrý.

22. 10. 2014

Ráno začalo ekumenickou snídaní věnovanou tématu služby. Pro politiky je to výzva: bojovat např. proti chudobě může kdekdo, ale sloužit vizemi lepší budoucnosti, to je úkol pro politiky. V EP jsou nejen katolické bohoslužby (v Bruselu i ve Štrasburku je kaple), ale i ekumenické modlitební snídaně, kterých se účastní křesťané různých vyznání, a to téměř ze všech politických skupin. Na jedné takové snídani jsem se zeptal, co řekneme papeži při jeho chystané návštěvě EP, až se zeptá, co děláme proti pronásledování křesťanů. Předevčírem jsem byl proto jedním ze sedmi spoluautorů dopisu o této genocidě, který teď začíná cirkulovat po EP za účelem sběru podpisů.

Jean-Claude Juncker před plénem EP obhajoval novou Komisi, o níž máme hlasovat. Byl vtipný, jako vždy. Výroky: Nechceme hodnocení AAA jen pro investice, EU chce být sociální AAA. Devět žen v Komisi je směšně málo, já ale svoje pohlaví v krátkém horizontu nejsem schopen změnit. Evropa získává o 20 % investic méně než v minulosti. Bez investic se neroste. Nerostoucí ekonomiky nemohou zajistit sociální blahobyt. Nelze financovat další dluhy. Hlavní úkol: boj proti nezaměstnanosti, hlavně mladých. Islámský stát je nepřítelem evropských hodnot. Je třeba se vrátit ke komunitární metodě jednání.

Farage a spol. nezapomněli do Junckerova projevu pokřikovat a bučet. Juncker, hovořící v tu chvíli francouzsky, ne anglicky: „Alespoň si počkejte na překlad.“

Zajímavý je přístup českých médií. Když měla slyšení Věra Jourová, byli tu všichni, v kanceláři jsem měl Emmu Smetanu z Novy apod. Když se ale dnes hlasovalo o Komisi jako o celku, stejně jako o rozpočtu EU, nepřijel nikdo. Médiím jde o senzace, ne o důležité zprávy.

V Bruselu je europoslancům k dispozici flotila aut – vozí je v podstatě na letiště, je to prý daleko levnější než proplácet taxi; postupně se přechází na hybridní vozy. Záhadou mi ale bylo, jak se může vyplatit mít stejnou flotilu k dispozici ve Štrasburku, kde působíme fakticky čtyři dny v měsíci. Tady nás vozí nejen na letiště, ale – pokud chceme – i do hotelů či bytů (řada poslanců bydlí i na německé straně Rýna, kde jsou ceny výrazně nižší). Také mi bylo podezřelé, proč v Bruselu nás vozí většinou mladí Arabové, zatímco ve Štrasburku to jsou starší bělovlasí domorodci. Dotazem jednomu z nich se to vysvětlilo. Flotila aut je na ten týden přestěhována na nákladních automobilech do Štrasburku a tady s nimi jezdí „prduchové“ – pracující důchodci: pracují jeden týden v měsíci pro EP. Co dělají ale naši bruselští řidiči ten týden, co my jsme ve Štrasburku, to ani ten dotázaný řidič-prduch nevěděl.

Tento týden jsem dále řešil jedno dilema. Projednával se rozpočet EU a někdo k němu udělal přílepek (nesouvisející pozměňovací návrh) o nutnosti jediného sídla EU. Pro jedno sídlo jsem, nevadilo by mi, kdyby to byl Štrasburk, a ne Brusel (ano, slyším ty připomínky – potřeba spolupráce s Radou a Komisí…), ale také nenávidím přílepky, tak jsem se zdržel hlasování. Jsem zvědav, kdy mi to někdo omlátí o hlavu. Navíc mnozí populisté odsuzují dvojí sídlo EP, ale mezi čtyřma očima přiznají, že se jim líbí do Štrasburku jezdit. Jak by taky ne, Alsasko je nádherné.

Hodnocení AAA je paralela s hodnocením států co do kvality jejich investičního prostředí, popř. jejich dluhopisů, ale i investiční přitažlivosti firem. Od hodnocení se odvíjí např. výše úroků za úvěry, zájem investorů apod. AAA je nejvyšší stupeň tohoto hodnocení.

A

Komunitární metoda (od fr. communauté – společenství) je metoda fungování evropské integrace, spočívající ve větším množství tzv. nadnárodních prvků (nadnárodní vs. mezistátní/mezivládní) – pravomocí svěřených členskými státy nezávislým transparentním orgánům –, čímž dochází k prolínání zájmů a řešení konfliktů a omezování přirozeného egoismu národních států. Evropská komise je typickým nadnárodním orgánem, proto Junckerův zájem nejen o nadnárodní prvky, ale i o posílení Komise, jíž byl předsedou.

24. 10. 2014

Letos jsem poprvé – zjevně z titulu europoslance – dostal pozvánku na Pražský hrad k oslavě 28. října. Dnes jsem ji ale dopisem prezidentu Zemanovi odmítl: On pozval všechny rektory českých vysokých škol až na dva, což mi připadne nepřípustné; jistě může stanovit kategorie významných Čechů, které chce pozvat, ale vybírat si z nich podle svých sympatií nemůže. Je to svátek státní, a ne jeho osobní. Jako člen akademické obce – jsem pořád docentem evropského práva na PF UK – jsem k tomu mlčet nemohl.

Byl jsem rád, že jsem tam nešel, i z jiného důvodu: vyznamenání udělil prezident Zeman slovenskému premiéru Ficovi, údajně bývalému komunistickému prokurátorovi, kterého přirovnal k Churchillovi. To jsem na facebooku komentoval slovy „ne každý politik, který nasává, je Churchill“. Zeman ale také vyznamenal dva filmové režiséry (mj. Filip Renč, vnuk Václava Renče): jeden natočil o Zemanovi dokument, druhý mu udělal volební klip – to jsou zásluhy o vlast?

Když jsme u našeho (p)rezidenta, jeden výše postavený duchovní připomíná, že je třeba se za něj modlit. Doporučuje zejména modlitbu „odpočinutí věčné“…

31. 10. 2014

Zahajoval jsem na PF UK konferenci na téma právní stát. V panelu se mnou byli předseda ústavního soudu Rychetský a ministr pro lidská práva senátor Dienstbier, syn disidenta Dienstbiera. Rychetský mj. předpokládá zánik národního státu a doufá v nadnárodní entity typu EU. Otřel se přitom o katolickou církev a šíření víry ohněm a mečem. V dnešní situaci vnějšího ohrožení islámem a vlastní neochoty jakkoliv se angažovat či mít děti bychom si měli prostudovat dějiny 4. století. Nebýt toho, že křesťanská církev byla schopna svými správními mechanismy nahradit rozpadnuvší se římskou říši, skončila by Evropa pod kopyty barbarů a my bychom dnes nemohli sedět na konferenci a bavit se o právu založeném na římském právu, řecké filosofii a křesťanství. Ostatně s právním státem souvisejí i lidská práva, která jsou založena na židovsko-křesťanské úctě k jednotlivci a která humanismus přetáhl až do dnešní doby – bez křesťanství bychom toto neměli a stačí se podívat mimo náš civilizační okruh, jak to bez úcty k jednotlivci vypadá. Zejména ženám se to vysvětluje poměrně jednoduše na příkladu muslimské společnosti: nejde jen o nerovnoprávné postavení obou pohlaví (např. svědectví ženy u soudu má poloviční hodnotu než svědectví muže), ale např. i o nucenou ženskou obřízku.

Otázka právního státu mi připomíná pár vtipů o právnících:

Americký: Víte, že napříště se pokusy nebudou dělat na myších, ale na právnících? Ano, ze tří důvodů: právníků je víc, laborantky k nim tolik nepřilnou a myši odmítají některé věci dělat.

Americký dušičkový: Zemře advokát a u nebeské brány si stěžuje svatému Petrovi: „Proč jste mě odvolali tak brzo? Je mi padesát let a mohl jsem pomoci ještě spoustě lidí.“ Svatý Petr: „To je zajímavé, podle hodin, které sis naúčtoval, je ti osmdesát pět.“

Zásada právního státu = vláda práva, panství práva, zahrnuje vázanost právem, ochranu základních práv, dělbu moci a demokracii.

1. 11. 2014

Možná poprvé v životě jsem se nedostal na Všechny svaté do kostela: byl jsem na Mallorce na exkluzivní uzavřené konferenci o vztahu mezi politikou a soudnictvím. Pro mě nezvyklé teplo okolo 25 °C, ale noci jsou už chladné, vyzkoušel jsem venkovní hotelový bazén, voda byla ledová.

V jednom rozhovoru označil bývalý prezident Klaus ještě bývalejšího prezidenta Havla za reformního komunistu – a nebesa se neotevřela, aby ho sežehla bleskem. Něco nefunguje.

To mi připomenulo několik vtipů:

– Jaký je rozdíl mezi Bohem a Klausem? Pán Bůh si nemyslí, že je Klaus.

– Před rokem 2009, kdy Česká republika osobou prezidenta Klause jako poslední ratifikovala Lisabonskou smlouvu, si pozve svatý Petr Obamu, Putina a Klause a povídá jim: „Mám vám vyřídit, že za tři dny bude konec světa, tak abyste se na to připravili.“ Obama dorazí do Washingtonu a říká: „Mám pro vás dvě zprávy, jednu dobrou a jednu špatnou: Pán Bůh existuje a za tři dny bude konec světa.“ Putin v Moskvě praví: „Mám pro vás dvě špatné zprávy: Pán Bůh existuje a za tři dny bude konec světa.“ Klaus se vrátí do Prahy, řka: „Mám pro vás dvě dobré zprávy. Patřím mezi tři nejvýznamnější osoby světa a Lisabonská smlouva nebude nikdy ratifikována.“

A teď něco ze života. Vysvětlovat původní mírový smysl evropské integrace studentům, když ani jejich rodiče nepoznali válku, je těžký úkol. V r. 2012 jsem zkoušel jednu studentku a ona mi v nějaké souvislosti řekla, že bývalý prezident Klaus se obával nároků sovětských Němců. „Jakých Němců?“ ptám se. „Sovětských,“ odpověděla, „… nebo sudetských?“

Ty děti holt mají druhou světovou válku a Star Wars na stejné úrovni vnímání – znají je jen z filmů, zaplaťpánbůh.

Zasedací sál Evropské lidové strany v EP

2. 11. 2014

Dušičky. Vracím se z Mallorky do Bruselu, snad se mi podaří v Bruselu chytnout nějakou dušičkovou bohoslužbu. Může to znít perverzně, ale liturgie svátku Všech věrných zemřelých je moje nejoblíbenější, z celého Kreda mi připadalo nejlehčí věřit v život po životě – tzv. život věčný. Dohled a pomoc našich předků z druhého břehu života mi připadá naprosto samozřejmá.

To mi opět připomíná jeden vtip:

Zaklepe na nebeskou bránu řidič autobusu a farář. Svatý Petr zve řidiče dál, ale faráře nechce vpustit. Farář říká: „Celý život jsem sloužil Hospodinu a církvi, co to má znamenat?“ Svatý Petr na to: „Když jste sloužil mši, pane faráři, tak všichni spali, zatímco když on řídil, tak se všichni modlili.“

8. 11. 2014

Dnes, v den výročí bitvy na Bílé Hoře, jsme hráli koncert se Ztracenou kapelou, a to v Berouně. Naší kapele je letos 33 let, máme Kristova léta. Ztracená kapela, to je velká kapitola mého života. Začalo to v srpnu 1981 na faře v Horním Tanvaldě. Tam se za knězem jménem Antonín Bratršovský tajně sjížděla mládež z Čech a Moravy (podobně jako do nedalekých Příchovic za P. Miroslavem Šimáčkem). Trochu jsem do té farnosti patřil, protože kněz odtamtud spravoval i Josefův Důl a naše rodina řadu let spoluvlastnila chatu na nedalekém Karlově. V Horním Tanvaldě jsem poprvé potkal svoji budoucí švagrovou Janu Březovskou a také Boženku Dynybylovou, budoucí Šárkovou. S dalšími lidmi jsme amatérsky nahrávali některé Janiny písničky. Boženka ty písničky donesla potom domů svému bratrovi (dnes prof. Ing.) Vojtovi a ten rozhodl, že je třeba kvůli nim založit hudební skupinu. Oba Dynybylovci byli kytaristi stejně jako Jana a nehodlali na tom nic měnit. 21. 9. 1981 se držel šestatřicetihodinový půst na úmysly papeže Jana Pavla II. a já jsem ho držel spolu s dalšími mládežníky z Prahy 6 na chatě u Dynybylů v Kytíně u Mníšku pod Brdy. Chodili jsme lesem a Jana, Boženka a Vojta říkali: „Nemáme hráče na kontrabas.“ Já jsem nabízel svůj zpěv a lesní roh, ale oni stále, že není basista. Pak jsem to konečně pochopil… Další den jsme si půjčili rozklíženou starou basu, svázanou pruhy plastu, a Boženka mi dávala první hodinu styku se strunným nástrojem (doposud jsem tu čest neměl) a povzbuzovala mě výroky typu „držíš to jako prase cvičku“.[1]

A začalo se zkoušet: zkoušky trvaly občas od 16:00 do 01:00. Ukázalo se, že mou další povinností bude psát vokální hlasy, protože jsme všichni měli zálibu ve vícehlasu a já jsem to nějak uměl, zatímco Dynybylovci budou dělat instrumentální stránku písní. Asi nám to šlo, protože už při výslechu u StB v únoru 1982 mi fízlové říkali, jak pěkně hrajeme. Naše štěstí bylo, že jsme chtěli hudbou sloužit, neměli jsme koncertní cíle, což koneckonců ani křesťanský obsah Janiných písní neumožňoval.

Naše štěstí asi bylo i v tom, že jsme byli poměrně silné osobnosti, i když to často vypadalo, že jsme názorově tři proti Janě. Proto jsme se hned rok po vzniku chtěli rozpadnout, jakož i několikrát poté, ale Hospodin nám vždy v kritický okamžik poslal nějakou vzpruhu či jasně pojmenovaný úkol, že jsme se rozpadnout nemohli, a po několika pokusech jsme rozpadání prostě vzdali – a tak jsme tu dodnes. Ty boží zásahy byly velmi silné a jednoznačné, takže jsme to obrečeli; to, že nejsme sami, ale jsme nástrojem v Jeho ruce, je zážitek nepopsatelně silný a přál bych ho každému. Nejsem žádný velký romantik a emoce nejsou mojí silnou stránkou (proto jsem se asi neoženil), ale tohle byla vždy síla.

Složení kapely nebylo zprvu zcela usazené: s námi čtyřmi zkoušeli chvíli či příležitostně zpívali i další, např. Maruška Ludvíková, Pavel Fišer, Jirka Jirkovský, Tomáš Rus. Když už došlo i na malé koncertní vystoupení (zejména pod záštitou ČSL), ukázalo se, že nemáme jako kapela jméno, což nám do té doby nevadilo. Název Ztracená kapela vznikl z toho, že jsme do kalendářů, tehdy samozřejmě výlučně papírových, psali zkoušku zkratkou „ZK“ a ptali jsme se, kdy bude ZK. Bylo tedy jasné, že název se odvodí od ZK. Návrhy typu Zubní kartáček či Zákaz krkání neprošly, nemluvě o „Zatracení komunisti“. Ujala se však jako řešení z nouze Ztracená kapela. Máte-li k dispozici tyto informace, pochopíte, jak velmi jsme se bavili na koncertech, které moderovaly osoby duchovně zanícené, snažící se vykládat náš název tím, jak jsme ztraceni v Bohu apod.

Aktivita skupiny neunikla bdělému oku StB (státní tajné bezpečnosti). Již při výslechu v prosinci 1982 chválili vyšetřovatelé StB hudební úroveň Ztracené kapely. Citujme ze spisu StB KAVALERY (= patrně Ztracená kapela):

„Pramen byl dne 1. 2. 1983 přítomen rozhovoru mezi Janou BŘEZOVSKOU a Pavlem SVOBODOU. BŘEZOVSKÁ sdělila SVOBODOVI, že její kamarádi jsou na jmenovaného rozzlobeni, neboť minulý týden bez omluvy odešel z jejich schůzky, na které probírali křesťanskou morálku. SVOBODA poté BŘEZOVSKÉ sdělil, že její známí na těchto schůzkách strašně času doslova prokecají. Dle jeho názoru je třeba těmto schůzkám dát určitou formu, neboť pouze tím zkvalitní jejich činnost. BŘEZOVSKÁ s tímto souhlasila a navrhla, aby schůzky probíhaly až po zkoušce jejich skupiny KAVALERY, neboť těchto schůzek se zúčastňují pouze ti lidé, kteří mají o křesťanství skutečně zájem.“

I když jsme se nerozpadli, jednu významnou pauzu jsme měli: v roce 1990, poté co jsme hráli na Letné při první návštěvě Jana Pavla II. (cca 500 000 lidí, byli jsme napojeni na amplióny v celé Praze, a to se zpožděním jedné sekundy), poté co nás Hospodin začal platit západoněmeckými markami (účast na Katholikentagu v Berlíně), se rozhodl skončit Vojta. Holky se mezitím vdaly, já jsem v r. 1991 odejel na rok studovat do francouzského Toulouse. Nepamatuji si, jak jsme působili po mém návratu r. 1992, ale nakonec nás okolo r. 1994 dal dohromady Jan Štěpančík, t. č. výkonný tajemník České biskupské konference, velký multiinstrumentalista. Mezitím se holkám narodily děti a ukázalo se, že Dáda Patrasová není to, co by jim chtěly zpívat. A tak jsme začali budovat vlastní repertoár písní pro děti a ty písničky dospívaly spolu s dětmi – celkem z toho zatím bylo pět nahraných alb (teď bych měl pohovořit o jiném úžasném projektu – Popelce nazaretské na text Václava Renče, ale to už je jiný příběh).

Jak jsem se dostal k muzice?

Napřed mě maminka dala do „lidušky“ (lidová škola umění, dnes základní umělecká škola) na klavír, ale nedopadlo to dobře: hrál jsem „evangelijním stylem“ (levice neví, co dělá pravice). A tak po prohlídce chrupu jsem byl přeřazen na lesní roh, kterému jsem zůstal věrný patnáct let. Ministroval jsem u sv. Jana Nepomuckého na Pražském hradě a jednou jsem přišel na mši s lesním rohem. Tehdejší tamější farář P. Jan Matějka prohlásil, že kdo hraje na nějaký hudební nástroj, také umí zpívat, a dal mi zpívat žalm (bylo mi 14 let). Jako zpěvák jsem byl zlanařen do sboru Františka Šmída. A tím začalo mnohé…

11. 11. 2014

Je 21:00 a právě mi skončila poslední povinnost pracovního dne, který začal okolo 8:00. Dnes jsme měli první veřejné slyšení k reformě autorského práva, poměrně velká zasedací síň přeplněná – sedělo se podél stěn i v chodbičkách mezi lavicemi. Zajímalo by mě, jestli nějaké zasedání českého parlamentu či jeho výboru někdy přitáhlo takovou pozornost. Tady se chápe, oč jde. Předsedat takovému slyšení, to je čest.

Po celodenním předsedání právnímu výboru jsem vyšťavený tak, že správný výtah do kanceláře se mi podaří najít až na druhý pokus. A to mě ještě čeká další věc: mám mluvit na pozvání europoslanců za CDU/CSU na večerní oslavě pětadvaceti let od pádu berlínské zdi (9. 11. 1989). Nemám už sílu připravit si písemný projev, podařilo se mi být vážný i vtipný bez papíru. Jeden řečník tam vyprávěl hezký vtip o komunistických příslibech ráje na zemi: Jaký je rozdíl mezi socialismem a pohádkou? Pohádky začínají „před mnoha lety bylo“, socialismus říká „za mnoho let bude“.

A napadají mě dva další:

(Nevtip:) Mladý komunista = nedostatek citu; starý komunista = nedostatek rozumu.

Dědeček umírá a jeho poslední přání je vstoupit do komunistické strany. Děti mu říkají: „Celý život jsi je nenáviděl a teď k nim chceš vlézt?“ Ale dědeček trvá na svém, a tak zavolají předsedu místní organizace KSČ, tomu dědeček podepíše přihlášku a soudruh předseda spokojeně odejde. A dědeček vysvětluje: „Děti, já to vidím tak: když už má někdo umřít, ať je to komunista.“

Mně to připomenulo, že v r. 1984 na své první služební cestě do Berlína jsme jeli okolo šapitó východoněmeckého státního cirkusu Berolina. Na něm byl upevněn dlouhý rudý transparent (v překladu) „35 let NDR – 35 let socialistického cirkusu“. To snad nemohla být sabotáž, to by jeden nevymyslel.

Na památku za vystoupení na slavnosti k berlínské zdi jsem jako cizinec dostal její kousek zalitý v plastu. Taková moderní relikvie. Jsem zvědav, zda za sto let se nad touto relikvií povedou dohady jako dnes nad relikviemi církevními: je pravá? Takových je, že kdyby byly pravé, postavilo by se z nich hned několik berlínských zdí…

Z blogu 11. 11. 2014 „Nepřehlédnout dnešní berlínské zdi“

(…)

Současná volební (ne)účast u nás je často odůvodněna tím, že „stejně na tom nic nemůžeme změnit“. To je 25 let od událostí, jejichž základní požadavek zněl „svobodné volby“, dost tristní. (…) I dnes je … třeba, abychom viděli dnešní berlínské zdi, které nás oddělují od opravdové svobody a rozhodování o vlastním osudu.Vidím hned několik takových berlínských zdí.

První z nich se jmenuje korupce. Té se u nás daří zejména kvůli nedostatku vlastenectví ve smyslu úsilí o společné dobro, o společné zájmy. Bez společných zájmů zůstávají na scéně jen zájmy individuální a od nich je ke korupci už jen krok. Korupce tedy vede k obcházení rozhodnutí o společných zájmech.

Druhá … je neochota k vlastnímu kritickému hodnocení informací, často i neschopnost informace selektovat. Když k tomuto přehlcení přidáte ještě nebezpečný fenomén propagandy – máme rázem zeď napříč společností, napříč zeměmi.

Do třetice za takovou berlínskou zeď považuji nesprávně uchopenou politickou korektnost, (která) … nám brání pravdivě pojmenovávat problémy. Bojíme se, že budeme nazváni asociály, rasisty, xenofoby, homofoby etc. Nejsou-li problémy pojmenovány, nebudou ani jejich příčiny řešeny (…) (což) poskytuje politický prostor pro extrémní levicové či pravicové strany, které si s politickou korektností nelámou hlavu, které ale poskytnou populistická – a tentokrát skutečně asociální, rasistická, xenofobní či homofobní řešení a kterým budou lidé naslouchat. Časem se dozvíme, že jsou to právě jedině extremisté, kdo mají řešení pro problémy dneška. (…)

13. 11. 2014

Velmi výživný den. Dopoledne plenárka a mj. schválení asociační dohody s Moldávií. Potom konference organizovaná Knihovnou Václava Havla k 25. výročí pádu železné opony, kde jsem byl v panelu s Karlem Kovandou a Janem Macháčkem (Respekt). Připomenulo mi to jednu situaci z r. 1985, která dnes bude vypadat jako vtip, ale která se stala:

Mým prvním zaměstnavatelem byl Ochranný svaz autorský, autorskoprávní instituce, napojená na sesterské organizace ve světě. Přijel partnerský ředitel z Francie, můj šéf ho odvedl do centra Prahy, na Perštýně bývávalo dobré zelinářství. Byla tam dlouhá fronta. Francouz: „Proč ta fronta?“ Můj šéf: „Asi dostali banány.“ Francouz: „Než stát takovou frontu, to bych si je raději koupil.“

Do toho všeho přijel na moje pozvání do Bruselu autobus lidiček. EP totiž umožňuje každému MEPovi pozvat si každý rok 110 lidí na návštěvu buď Bruselu, či Štrasburku; součástí programu je povinná návštěva budovy EP s výkladem a obědem, ale jinak se stihne prohlídka všeho možného, např. čokoládovny či Brugg. Ve výpravě byla také maturitní třída gymnázia z Hostivice, v níž studuje i moje neteř Julie.

Asociační dohoda = dohoda o přidružení, zakládá nejtěsnější vztah k EU hned po členství.

MEP = Member of the European Parliament = europoslanec.

14. 11. 2014

Je pátek, a jelikož v pondělí mám být v Alicante (Španělsko) na oslavě dvaceti let OHIMu, odlétám už dnes a udělám si tam pěkný víkend. Právě pracujeme na reformě úpravy ochranných známek EU. V této souvislosti se objevil zcela ojedinělý problém – problém nadbytku peněz. Aniž by poplatky OHIMu byly přemrštěné, vydělává tato instituce příliš mnoho peněz a nestačí je legálně spotřebovat. Snížit poplatky nelze z politických důvodů, protože by se poplatky za evropskou známku ocitly níže než poplatky za mnohou vnitrostátní známku. Rada samozřejmě chce ty peníze pro členské státy, Komise je chce pro evropský rozpočet. To jsem zvědav, jak toto dopadne.

OHIM - Office for Harmonization in the Internal Market (Úřad pro harmonizaci na trhu), dnes přejmenovaný na EUIPO – European Union Intellectual Property Office, Úřad EU pro duševní vlastnictví; jedna z tzv. agentur EU, registrující mj. unijní ochranné známky. Výbor JURI je v Evropském parlamentu odpovědný za vztahy s touto agenturou.

16. 11. 2014

V poslední době se jako jeden z textařů Ztracené kapely snažím zabývat žalmy. V repertoáru jich máme málo, hodilo by se více. Tak se je pokouším převést do formy písňového textu. Nevěřím, že děti (rodiče možná ano) rozumějí výrazům typu „požehnej ti Hospodin ze Siónu“, „budeš jísti z plodů práce svých rukou“. Baví mě rýmovat a převyprávět žalmy do současného jazyka. Textů jsem určitě napsal dvě stě či více, ale pořád je to úžasný pocit – napřed napětí z textu, který jako by čekal uvnitř hlavy, a potom slastné uvolnění, když se text přesune na papír či do počítače.

17. 11. 2014

Zatímco v Praze se slaví dvacet pět let od sametové revoluce 1989, jako předseda JURI jsem považoval za dobré přijmout pozvání na oslavu dvaceti let OHIMu v Alicante. Dobře jsem udělal: přítomnosti předsedy výboru EP si zde velmi považovali. Můj projev před cca dvěma tisíci účastníky měl úspěch: Sekretariát JURI mi cosi připravil na poslední chvíli a poslali mi ho mailem. Chtěl jsem ho přečíst z notebooku, ale u vchodu do OHIMu mi odebrali zavazadla, a tak jsem přišel i o projev. Proto jsem v hlavě začal sumírovat pár poznámek o významu duševního vlastnictví a o sametové revoluci. Problém ovšem byl, jak v projevu to české výročí propojit s oslavami OHIMu. OHIM má rozpočtový přebytek, ano, slyšíte dobře, přebytek asi 250 milionů eur. Vysvětlil jsem slavnostnímu publiku, že totalitní myšlení před sametovou revolucí bylo založeno na průměrnosti, rovnostářství a nevyčnívání. Z tohoto totalitního pohledu rozpočtový přebytek znamená, že prezident OHIMu Campiños vlastně vytvořil problém, takže je třeba ho potrestat – sesadit a propustit. Všichni v sále se strašně smáli, takovou drzost na slavnostním shromáždění nečekali.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Deník europoslance.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.