Výchovné
maličkosti

VÁCLAV MERTIN

Vzor citace:
Mertin, V. Výchovné maličkosti. Praha, Wolters Kluwer Česká republika, 2021. 208 stran. ISBN 978-80-7676-161-2.

© PhDr. Václav Mertin

ISBN 978-80-7676-161-2 (brož.)

ISBN 978-80-7676-162-9 (pdf)

ISBN 978-80-7676-163-6 (e-pub)

ISBN 978-80-7676-164-3 (mobi)

Obrázky nakreslila Anežka M. Svobodová

Petře, Tomášovi, Matějovi, Anežce, Běle a Davidovi

ÚVODNÍ SLOVO

Výchova dítěte je jednoznačně jeden z nejnáročnějších a nejzodpovědnějších úkolů, které na člověka v dospělosti čekají. Mnozí z nás se již v období dospívání zamýšleli nad tím, jak své děti budou a nebudou vychovávat. Nejčastěji to bylo ve chvíli, kdy jsme sami nesouhlasili s postupem svých rodičů a říkali si, toto nikdy neudělám nebo toto nikdy neřeknu. Někdy jsme si zase říkali, že takto bychom určitou situaci chtěli řešit i u svých dětí. A tak vstupujeme do rodičovské role s různě silnými přesvědčeními o tom, co a jak je ve výchově dítěte správné. Možná že se nám pak i daří tato předsevzetí v mnoha ohledech dodržet. Nicméně každý rodič jistě narazí na situaci, kdy je unavený, vyčerpaný, zoufalý a pospíchá, nebo je situace úplně nová, nečekaná a složitá. A to je přesně ten moment, kdy sáhneme k „automatickému“ jednání, tedy k tomu, co jsme ve svém dětství okoukali u svých rodičů. Sáhneme tedy k nevědomě naučené a třeba i nechtěné reakci, která nás někdy překvapí a zaskočí. Potom nám někdy bývá líto, jak jsme reagovali. V lepším případě si řekneme, že to příště zkusíme jinak. V horším případě se utvrdíme v tom, že to jinak nešlo, a najdeme univerzální ospravedlnění, i když se svou reakcí vlastně úplně spokojení nejsme.

V posledních letech také výrazně přibývá mladých rodičů, kteří chtějí výchově a péči o dítě porozumět hlouběji. Snaží se pochopit některé zákonitosti, a tak hledají v populárně naučné i odborné literatuře, diskutují na sociálních sítích a vyhledávají inspiraci mezi různými výchovnými přístupy. Některé ale nemusí působit příliš důvěryhodně. Mohou být založeny na zkušenosti pouze s jedním dítětem, s neschopností či neochotou vidět různé příběhy, pestré osobnostní charakteristiky, odlišné rodinné možnosti. Jiné přístupy zase hrozí nekritickým prosazováním zájmu jedné nebo druhé strany a svým způsobem mohou vést k reálnému poškozování vztahu mezi rodičem a dítětem, případně přímo k poškození dítěte.

Kniha Václava Mertina, kterou držíte v ruce, je jiná. Vychází z mnohaleté odborné praxe dětského psychologa, rodiče i prarodiče. Je psaná laskavým a moudrým jazykem, nabízí inspiraci a podporu na cestě rodičovstvím. Vše, co je v ní uvedeno, autor opírá o principy pedagogické psychologie, vždy srozumitelně argumentuje a dokáže uchopit konkrétní výchovnou maličkost v plné šíři.

Václava Mertina si velice vážím a jsem moc rád, že jsem měl příležitost poznat jej jako univerzitního pedagoga, jako svého učitele, ale také jako kolegu a, snad si to mohu dovolit napsat, jako přítele. Ovlivnil mne nejen v porozumění dětem a výchově jako takové, ale také mne výrazně profesně inspiroval a vedl.

Milé maminky, milí tatínkové, moc vám držím palce na cestě, která je krásná, veselá, fascinující, ale také náročná a někdy plná slziček. Věřím, že vám tato kniha bude laskavým průvodcem a rádcem.

David Čáp

PŘEDMLUVA K DRUHÉMU VYDÁNÍ

Deset let je pro dítě zásadní část jeho života. Naproti tomu z hlediska historického nejde ani o jedno celé mrknutí oka. Zdá se mi, že desetiletí, které uplynulo od vzniku a prvního vydání této knížky, je pro výchovné i vzdělávací přístupy blíž onomu mžiku. Za tu dobu se mnoho věcí změnilo, ale posuny jsou tak povlovné, že jsme si jich ani nevšimli.

Zcela jistě se nezastavil trend výchovné liberalizace, v roce 2016 byla ve školství oficiálně spuštěna inkluze. V roce 2020 však přišel koronavirus a vykolejil naše životy, a tedy i edukaci dětí. Vzhledem k tomu, že se nejednalo o pár týdnů, museli jsme se přizpůsobit a hledat nové cesty, protože ty staré osvědčené jsme najednou používat nemohli. Týkalo se to zejména vzdělání i výchovy dětí. Současně nás snad tato situace podnítila k tomu, abychom si více uvědomili, co je skutečně důležité a co je jen pěna dní. Řadu věcí jsme se přitom naučili.

Obecně platí, že pokud náročné situace zvládají samotní rodiče, tráví s dětmi co nejvíc času a věnují se jim svými znalostmi i láskou, tak jsou spokojené a přiměřeně se rozvíjejí i děti. V tom se rozhodně nic nezměnilo za deset let ani za poslední rok.

K myšlenkám, které jsem psal před deseti lety, se hlásím i dnes. A dokonce jsem přesvědčený, že mají stále co říct.

Václav Mertin

červen 2021

ÚVOD

„Vědění je moc.“

Francis Bacon

Nejvýznamnější výchovné a vzdělávací prostředí poskytují dítěti rodiče; přes řadu pokusů jsme zatím nevymysleli lepší. Vliv rodičů bývá zpravidla nejvýraznější a hlavně trvalý. Nic na tom nemění ani fakt, že mnohdy nemají na výchovu čas, protože ho tráví v práci, že často nejsou vůbec v rodině přítomni, protože žijí někde úplně jinde a dítě vídají pouze na návštěvách, že v některých situacích nevědí, co mají dělat, že občas nejsou dobře naladěni, protože jsou nezaměstnaní, unavení z práce i z rodiny, že si někdy myslí, že o dítě by se raději měl postarat někdo jiný a že by to dělal lépe – babičky, chůva, škola, kroužky, jiné instituce… Pro některé dítě se tak opravdu může nejvlivnější osobou stát děda, učitelka, trenér, někdy dokonce kamarádi nebo televize a populární časopisy. Vliv rodičů se v určitých obdobích vývoje dítěte může stát přechodně velmi nenápadným, jindy dítě ostentativně odmítá vše, co mu rodiče nabízejí a co podporují, přesto bývá z dlouhodobějšího pohledu jejich vliv nejsilnější a nejvšestrannější.

K tomu, aby rodiče mohli tuto svou nezastupitelnou úlohu plnit ku prospěchu dítěte a ke své radosti i k pocitu životní naplněnosti, potřebují se v dítěti dobře vyznat a porozumět mu, chápat jeho potřeby, možnosti, souvislosti života, který společně s ním žijí. Koneckonců potřebují rozumět i sami sobě, aby věděli, jaké mají vlastnosti, co chtějí a k čemu směřují, co od sebe mohou očekávat, jaké mají v životě cíle, k čemu tedy chtějí své dítě vést a co od něj očekávají, jaké prostředky a cesty pokládají za nejvhodnější, kde jim hrozí největší výchovná úskalí. V neposlední řadě musejí trávit s dítětem čas, na dálku výchovně působit nelze.

Někdy se nám zdá, že stačí mít dítě rád, trávit s ním nějaký čas, uspokojovat jeho materiální potřeby, trochu mu porozumět a všechno ostatní přijde samo přirozeně a automaticky. Že existuje jakési autentické, intuitivní, přirozené rodičovství a rodičovské instinkty, které spolehlivě obsáhnou všechny složitosti výchovy dítěte. Jsem přesvědčen, že je to mnohem méně než půl pravdy.

Dokud nebylo dětství akceptováno jako samostatné a významné období života jedince, byla asi výchova dítěte velmi jednoduchá. Posléze již bylo vše složitější, ale k zvládnutí výchovy stále ještě stačily zmíněné rodičovské „instinkty“, z generace na generaci předávané tradice a neměnné postupy, množství přirozených podnětů pro nápodobu rodičovského chování a láska k dítěti. To však již dlouho neplatí – dnes by takový přístup postihoval jen malou část uspokojování potřeb dítěte i požadavků současného života a hlavně by do značné míry šlo o hru na náhodu. Taková výchova pak někdy vyjde, jindy ne. Jenže dítě je příliš vzácné a neopakovatelné, jeho život se nedá vracet na začátek a lze jej jen minimálně opravovat, takže hra na výchovnou náhodu je poměrně riskantní. Navíc desetiletími nashromážděné množství poznatků o dítěti, o jeho tělesných i psychických potřebách i vhodných způsobech jejich uspokojování je vskutku impozantní a u řady postupů je spolehlivě a dlouhodobě prokázáno, že v běžném životě dobře fungují. Už i pro výchovu dětí platí, že se hledají výchovné způsoby založené na výzkumných důkazech. Vůbec to neznamená, že odmítáme tradiční postupy (např. autentického působení rodičovských vzorů bychom si přáli mnohem víc) a že při použití empiricky ověřených postupů je pozitivní výsledek výchovy vždy zaručen. Stále ještě toho víc nevíme, než víme. Druhou, větší část potřebnou k výchově dítěte tedy představují zmiňované znalosti o dítěti, o jeho tělesných i psychických potřebách, o vývojových zvláštnostech, o účinných hybatelích jeho rozvíjení, o technologii výchovy a vzdělávání, a pochopitelně i z těchto znalostí vycházející praktické dovednosti.

Rodiče nejsou a nebudou lékaři, psychologové a pedagogové; takové odborníky ani nemají bezprostředně a trvale k dispozici. Přesto a možná i právě proto poznatky a dovednosti všech těchto disciplín používají bez rozpaků a často velmi úspěšně v běžném životě, a tedy i při ochraně, rozvoji i „terapii“ svého dítěte. Nic jiného jim ani nezbývá. Pro řešení většiny životních událostí naštěstí není zapotřebí příliš hlubokých odborných znalostí a dovedností z příslušných oborů. U pedagogiky a psychologie rodiče většinou vystačí s běžnými znalostmi a dovednostmi; bez těch, které výrazně přesahují současný vzdělávací standard, se obejdou. Proto rodiče naučí dítě mluvit, jíst lžící i příborem, jezdit na kole, plavat… Kdyby se do toho pustili, tak by téměř všichni dnešní rodiče ve vyspělých státech bez větších problémů naučili dítě dobře číst, psát i počítat na úrovni prvního stupně základní školy. A kdyby to pokládali za důležité a věnovali tomu pozornost, naučili by je i slušnému chování. Navíc dítě samo jim pomáhá svou aktivitou, zájmem a dychtivostí poznávat a učit se, ale také přizpůsobivostí, flexibilitou a odolností, jeho mysl je dokořán otevřená všem poznatkům a zkušenostem. Je tedy žádoucí, aby si rodiče osvojili nejnovější základní poznatky všech zmíněných disciplín, aby mohli dobře uspokojovat všechny potřeby dítěte. Psychologické a pedagogické znalosti a dovednosti dnes mezi nimi zaujímají klíčové místo.

Již jsem uvedl, že k plnému a všestrannému rozvoji dítěte je užitečné, aby rodiče porozuměli dítěti i sami sobě. Není žádný důvod neustále přemýšlet, jak pro dítě vše zařídit co nejlépe, ani se trápit úvahami, co jsme snad při výchově udělali špatně, kdo je tím vinen a jak vše napravit a provést ještě lépe. Přesto jsou každá reflexe minulosti a přítomnosti i přemýšlení o budoucnosti velmi užitečné. Psychologie bohužel nemůže nabídnout jednoduché a jednoznačné návody, které by platily vždy a všude pro každou rodinu a pro každé dítě. To není alibismus, já osobně se rozhodně nebojím říct jasné psychologické stanovisko a názor, ale povaha i zdánlivě jednoduchých psychických jevů je natolik složitá, že nejsme s to postihnout všechny souvislosti a okolnosti, které je ovlivňují, a uvědomit si jejich váhu i případné vyústění. Drobná změna v jedné i méně významné životní podmínce může pozměnit celou situaci tak, že původní názor nebo doporučení už nemohou platit. Problém je i v tom, že životní hodnoty konkrétní rodiny jsou jedinečné, stejně jako podmínky, ve kterých žije, a od nich se pak odvíjejí naše odborná doporučení. Nezanedbatelnou roli hrají i konkrétní kulturní a společenské souvislosti doby a místa, ve kterých rodina žije a vychovává dítě.

Jestliže se tedy konkrétní rady v praxi často nehodí, jak se vůbec dá radit? A o co se mají rodiče při výchově opřít, kromě toho, co zažili ve vlastní rodině? Jednoznačně pomáhá, když dobře znají obecnější poznatky, které vytvářejí rámec a východiska konkrétních situací. Proto pokládám za žádoucí zmínit v této knížce i některé „teoretické“ nebo výzkumné poznatky, které rodičům umožní vypořádat se účinněji i s případnými specifickými životními okolnostmi, které si ani neumíme představit.

Aby rodiče svou úlohu zvládli co nejlépe, měli by mít k dispozici i určité konkrétní návody. Uvádím proto i vlastní psychologické pohledy na řešení řady situací. Nejsou nijak originální, vycházejí z názorů starších kolegů, zkušeností dlouhé řady klientů, reflexe vlastních vychovatelských zážitků. Je možné, že v nabízené podobě se nebudou hodit právě pro vás a pro vaše děti a pro vaše konkrétní podmínky a možnosti nebo vaše názory na výchovu. Věřím však, že rodiče, kteří mají obecnější znalosti, je dokážou využít i ve změněných podmínkách i přizpůsobí jim i navrhovaná praktická doporučení.

Není zbytečné psát nové knížky o výchově? Vždyť například můj moudrý učitel, dětský psycholog profesor Zdeněk Matějček (16. 8. 1922 – 26. 10. 2004), už všechno napsal a vysvětlil. Jeho knížky jsou stále odborně korektní, oblíbené, znovu vydávané; i já je mám upřímně rád a stále se k nim vracím. Přesto cítím, že Matějčkovo odborné zakotvení je o čtvrt století starší než moje, svět se stále posouvá, objevují se nové odborné poznatky a zkušenosti, v některých ohledech už zase o něco více známe následky minulých činů, opatření, reforem. Hlásím se tedy k Matějčkově osobnosti, způsobu uvažování, pohledu na život i k jeho dílu, snažím se je rozvíjet, posouvat dál a současně se pokouším reflektovat nové skutečnosti a tak snad i trochu přispět k naplnění jeho odkazu.

Dvanáct let je v životě dítěte dlouhá doba. Od absolutní závislosti po narození dospěje až na samotný práh mladé dospělosti; odehraje se v něm množství velmi dramatických vývojových změn. Nikdy později už nebude mít k dispozici tak veliký potenciál rozvoje a už nikdy nebude mít takovou možnost soustředit se výlučně na svůj vlastní rozvoj jako v tomto období, kdy je o ně postaráno a samo se nemusí starat o nikoho. V tomto období je také bez problému dokážeme brát jako dítě; v období následujícím se už ono samo tváří a v některých ohledech i chová dospěle nebo alespoň dospěleji a rovněž my je často jako téměř dospělé přijímáme, někdy jako dospělejší, než ve skutečnosti je. Z toho také vzniká množství problémů, ale to už by byla jiná knížka.

KAPITOLA 1:
PSYCHOLOGICKÁ TEORIE

Od každodenní výchovné praxe k teorii a od teorie zpátky ke každodenní výchovné praxi

Rodiče řeší každodenní praktické výchovné problémy, potřebují proto rychle a jednoznačně rozhodnout, co udělat, když se setkají s konkrétní náročnou situací. Nemohou v klidu čekat do doby, až jim odborníci poradí, až se mezi sebou domluví, nebo dokonce až přijdou na nejlepší variantu řešení. Musejí se rozhodnout a konat okamžitě, bez možnosti opravy. To se to pak kritizuje těm, kteří v klidu vyčkají, jak vše dopadne, a pak podle výsledku „vymyslí“ správná doporučení a přesně vědí, co měl kdo kdy udělat.

Někdy se rodiče ptají, proč by se tedy měli zatěžovat hlubším porozuměním obecnějším (tzv. teoretickým) konceptům, které stejně nemají jednoznačný závěr. Odpovědi nebývají přímo prakticky použitelné, odlišní autoři mívají různé názory, které se navíc v průběhu času pravidelně proměňují, jsou dokonce odmítány a nahrazovány jinými, někdy právě opačnými. Kromě toho občas na první pohled vypadají, že je vymýšlel od stolu někdo, kdo vůbec neví, jak to ve skutečném životě chodí. Teorie by přece měla být věcí odborníků, ti by měli vymýšlet, potom zkoumat a ověřovat, hádat se mezi sebou, následně se domluvit a teprve pak vydat uživatelům-rodičům jednoznačné, přesné a správné závěry, odpovědi na otázky, srozumitelné návody na jednání v konkrétních výchovných situacích.

Navíc rodiče nejsou psychologičtí profesionálové, o psychologické poznatky se zajímají na uživatelské úrovni. Zcela proto chápu jejich snahu získat návodné praktické pomůcky i nechuť zabývat se zdlouhavými a na první pohled odtažitými obecnějšími pohledy, a teprve z nich vyvozovat praktické závěry. Je množství oblastí, které každý z nás musíme zvládnout, a není možné všechny pochopit v celé jejich hloubce a složitosti. Proto jsme vděční, když dostaneme jasný, stručný, srozumitelný a hlavně spolehlivě účinný návod, jak vypalovat CD s texty, jak pěstovat orchideje, jak chovat andulky. Totéž platí pro vztahy na pracovišti, v rodině, a jsme zřejmě přesvědčeni, že i pro výchovu dětí. V tomto pohledu na roli znalostí při výchově nás podporují příklady rodičů, kteří mají nastudovány všechny výchovné příručky a jejich dítě je nemožný nevychovaný spratek, ale také těch, kteří si v životě o výchově nepřečtou nic, a přesto vychovají slušného, úspěšného a spokojeného člověka.

Když se nedaří zvládnout problém s dítětem konvenčními a snadno dostupnými prostředky, které nabízejí běžné zkušenosti nebo tradiční příručky o výchově dětí, je pochopitelné, že rodiče využívají jakoukoli nabídku. Zejména když slibuje rychlé, jednoduché a zaručené řešení. Jenže duševní život člověka i mezilidské vztahy jsou tak složité, že jednoduché návody, alespoň zatím, obvykle nefungují trvale. Zcela jistě ve výchově a při vzdělávání jen málokdy existují rychlá a všeobecně platná řešení. Pokládám proto za neseriózní a klamavé takové snadné, jednoduché a jednoznačné návody vůbec nabízet a vyvolávat tak v rodičích iluzi, že problém lze vyřešit právě tímto způsobem. Podkopává se tím jejich vlastní snaha zatnout zuby a obrnit se trpělivostí a vírou v pomoc času a zejména ve vlastní síly, současně se tím devalvují snahy těch, kteří rodičům nabízejí dlouhodobou pomoc, úmornou práci a neslibují jisté a velké výsledky. Nakonec ani dítě se tímto přístupem neučí potřebným návykům, které bude v životě potřebovat, protože naprostou většinu věcí, životních zkušeností i vztahů získáme právě po delším čase a hlavně s vynaložením nemalého úsilí.

Dítě nebylo rodičům svěřeno k tomu, aby s ním pracovali jen na uživatelské úrovni jedné stránky návodu – jsou plně odpovědní za jeho zdárný vývoj. Proto se musejí snažit porozumět mu v plné šíři, musejí se zahloubat do rozmanitých složitostí jeho života. K tomu je zapotřebí množství času, energie, ochoty kriticky se zamýšlet nad jeho i vlastním životem. Teprve když to rodiče poctivě dělají, zjistí, kolik úžasných poznatků, myšlenek, cenných použitelných praktických způsobů řešení se nabízí v tenčích i tlustých odborných publikacích. U části si dokonce řeknou: „Přesně tak to dělali mí rodiče a stejně postupuji i já.“ U dalších musejí konstatovat: „Tohle mě vůbec nenapadlo, takhle jsem si to nepředstavoval, tohle jsem si ani neuvědomil.“

Při výchově a vzdělávání bychom neměli zapomínat na význam množství času, který pravidelně věnujeme rozvoji konkrétní oblasti či dovednostem. Jestliže začneme s dítětem kteroukoli dovednost trénovat včas a vývojově odpovídajícím způsobem, věnujeme nácviku systematicky i docela malé množství času, zcela určitě se dočkáme výsledků, byť někdy za dlouhý čas a výsledek nemusí plně odpovídat vynaloženému úsilí. Důležitá je přitom pravidelnost, rozumné dávkování, vhodný přístup a promyšlená motivace. Totéž platí pro řešení většiny problémů. S trochou nadsázky lze souhlasit s názorem, že odstranění problému je obvykle nutné věnovat stejně času, kolik ho bylo třeba na jeho vznik.

Není to vždy ani vina odborníků, že neumějí poradit nebo že by snad radili špatně. Obvykle se snaží hledat a nabízet takovou odpověď, která se nejčastěji osvědčuje v konkrétních aktuálních výzkumech, je nejvhodnější pro většinu populace a běžně se osvědčuje v praxi. A právě v tom tkví zásadní kámen úrazu převodu výzkumných poznatků do praxe konkrétní rodiny a uplatnění na výchovu konkrétního dítěte. Už jsem uvedl, že někdy stačí, aby se jen nepatrně posunul význam jedné drobné okolnosti, a změní se celkový kontext situace. Stejné věty pronesené k dítěti cizí osobou mohou mít úplně jiný význam a váhu, než když je říkají rodiče. Opatření fungující u prvního dítěte bez problému se u druhého ve stejné rodině zcela míjí účinkem.

Dřívější odborná literatura prakticky nebrala konkrétní souvislosti a okolnosti v potaz. Tak se můžeme setkat například s až hrozivým líčením situace jedináčků, jejichž rodiče se jimi prý po celý den zabývají, takže dítě pak je v neustálém duševním napětí, neboť otázka stíhá otázku a po otázkách přirozeně následují odpovědi a poučování. Taková společnost není lhostejná pro nervovou soustavu dětskou, neboť jednak je dítě duševně přepínáno… [1] I dnes si umím představit, že k takové situaci může dojít. Jenže tato literatura vůbec nebrala v potaz, že všeobecné povědomí o výchově dítěte se vyvíjí, že i rodiče jsou s to vzít zřetel na novější poznatky a zkušenosti a přizpůsobit jim své výchovné přístupy. Takže když opakovaně slyší o rizicích jedináčkovství, většina z nich se snaží poskytnout svému jedináčkovi vrstevnické kontakty, jaké jsou v rodinách s více dětmi, a rovněž ho programově učí dovednosti, kterým by se ve vícedětné rodině naučil jaksi mimoděk.

Potíž přenosu výsledků výzkumů i teoretických úvah do praxe spočívá také v tom, že zjištění zejména reprezentativních a obvykle kvantitativních výzkumných šetření jsou v bezprostřední individuální výchovné praxi málo použitelné. Vyvolávají sice u čtenáře pocit, že popis reality se bude hodit na něj a na jeho dítě, protože vychází z reprezentativního vzorku české populace, jenže to zpravidla nebývá pravda. Každý výzkumný poznatek bychom měli vzít vážně, přinejmenším nám umožňuje základní orientaci a konfrontaci s vlastními zkušenostmi. Současně bychom u každého takového zobecňujícího sdělení měli číst varování: Je velmi pravděpodobné, že právě vaše dítě bude zcela jiné! Přesto je určitě úplně normální.

Když už dospějeme k nějakému výzkumnému poznatku, který je akceptovatelný, vůbec to ještě neznamená, že víme přesně, co z něho vyplývá pro praxi a co tedy máme s dítětem konkrétně dělat. Z většiny výzkumných zjištění totiž přímo a hlavně spolehlivě nevyplývá, co je zapotřebí učinit, aby k problému vůbec nedošlo nebo aby se vzniklý problém odstranil. To bývá předmětem dalších rozsáhlých zkoumání a dlouhodobých ověřování. Každá vědecká disciplína se totiž snaží nezůstávat jen na úrovni jednotlivých poznatků a hledá obecnější zákonitosti. Psychologové je však příliš nenacházejí, spíše vytvářejí modely, konstrukce, které jen více či méně přiměřeně vystihují skutečnost a stejně tak jen přibližně fungují v praxi. Někteří autoři dokonce tvrdí, že tyto naše konstrukty realitu utvářejí.

Každé vědecké zjištění a hlavně jeho interpretace je žádoucí trvale podrobovat kritickému posouzení (alespoň zdravým rozumem) a ptát se, jestli se poznatky, doba, podmínky, okolnosti nezměnily natolik, že původní zjištění ztratila svou váhu, nebo dokonce platnost. Tradiční rozdělení rolí ženy a muže při výchově dětí se při dnešním přezkoumání jeví do značné míry jako sociální stereotyp. Ukazuje se, že muži mají přibližně stejně dobré předpoklady jako ženy pro to, aby pečovali o malé dítě. Naopak ženy mají přes všechny známé odlišnosti schopnosti srovnatelné s muži. Formy vztahů mezi rodiči a dětmi, které bylo před sedmdesáti lety možné pokládat za znak funkční rodiny, dnes nepovažujeme za vhodné. Podobně stále ještě stereotypně akceptujeme vzdělávání ve škole jako samozřejmé, vynikající a prakticky jedině možné, přitom je zřejmé, že má řadu závažných limitů, které tradiční škola zatím neumí překonat. Stojí proto za to ověřovat a využívat i jiné formy vzdělávání dětí. Zatímco ve vědě se dříve či později nové výzkumy vypořádají s původním zjednodušením nebo chybnou interpretací, u rodičů při výchově jednotlivého dítěte tato možnost nebývá. Dítě rychle vyspívá a nelze se vracet do výchozího stavu. Proto je třeba přebírat nové poznatky opatrně a s vědomím určitého rizika a stejně opatrně se zbavovat osvědčených postupů.

Při uplatnění výzkumných poznatků spatřuji problém rovněž v tom, že u prvního dítěte ještě rodiče nemají dostatek zkušeností, aby mohli rozumně relativizovat a upravovat leckdy stále ještě velmi autoritativně předkládané jednoznačné rady a doporučení. Když už jsou děti starší nebo jich je víc, rodiče podobné knížky moc nečtou a o předkládaných radách si vzhledem k vlastním zkušenostem myslí své. Je mi to líto, protože řada problémů a nedorozumění v tomto věku, ale i následně v pubertě a adolescenci vzniká z nedostatečné informovanosti rodičů a dalších vychovatelů. Přesto má naštěstí naprostá většina rodičů dostatek rozumu a schopnosti kritického uvažování, takže snad ani nedostatek informací na jedné straně, ani jednoznačná a leckdy velmi specifická doporučení uváděná v některých příručkách, případně časopisech pro ženy nebo pro rodiče na druhé straně, jejich konkrétní výchovnou praxi v neprospěch dítěte výrazně neovlivní.

V konkrétní době někdy názory na výchovu i vzdělání výrazněji ovlivňuje jedna vědecká disciplína. Zcela určitě tomu tak bylo zhruba před půl stoletím, kdy se k nejrůznějším otázkám výchovy i vzdělání velmi silně vyjadřovala medicína, jako by se jednalo o hlavní předmět její praxe, jako by lékaři byli v této problematice větší odborníci než běžní rodiče. Výrazný vliv při vytváření jejich názorů měla pochopitelně zdravotní a zejména hygienická hlediska, od nichž se pak odvíjely poměrně jednostranné konkrétní rady a doporučení k výchově i vzdělávání dětí. Na druhé straně lékaři i psychologové pracující ve zdravotnictví přinesli řadu cenných podnětů pro vzdělání, na jejichž uskutečnění si samo školství netroufalo (např. myšlenka, že děti jsou rozmanité a vyžadují odlišné vzdělávací přístupy, byla v českém školství padesátých let minulého století tak odvážná, že si ji učitelé nemohli dovolit prosazovat) a za které jim jsme vděční. Dnes si zase někteří autoři stěžují, že se veškeré problémy příliš psychologizují. Osobně se domnívám, že větší důraz na psychologické poznatky a výklady má svůj význam, protože právě tato oblast nabízí obrovské množství podnětů k rozvoji potencialit dítěte, k řešení mezilidských vztahů, k jeho uplatnění v práci i k podpoře spokojenosti s vlastním životem.

Porozumění obecnějším zákonitostem vývoje dítěte, orientační znalost různých teorií a poznatků výzkumu dovolí nacházet účinnější řešení i v situacích, ve kterých se změní některé podmínky a životní okolnosti. Jsem skálopevně přesvědčený, že teorie a výzkum tak slouží v posledku každodenní praxi, tedy i té rodičovské. Proto se nebojím uvádět některé zajímavější obecnější poznatky např. z pedagogické, vývojové či sociální psychologie. Rovněž však, s vědomím omezenosti i rizika, že budu nařčen z nepřiměřeného zjednodušování, uvádím i konkrétní a relativně jednoznačné návody, doporučení, rozbory jednotlivých obvyklých výchovných situací. Opakovaně přitom apeluji na kritické posuzování každého poznatku či doporučení, na druhé straně prosím o mírný respekt k dlouholetým zkušenostem.

Při každém doporučení si představuji rodiče, jak říkají: „Jen si to vyzkoušej v téhle situaci a uvidíš, jak špatně radíš, vždyť to nejde, už jsme to vyzkoušeli a nefunguje to.“ A určitě budou mít pravdu. Takže doporučuji uplatnit zásadu tam, kde to jde, kde se rada hodí, kde je účinná, kde ji zvládneme, a pro situace, kde to úplně nefunguje, hledat jinou. Jsou rodiče i učitelé, kteří donekonečna vymýšlejí situace, kde jsou doporučení nevhodná, uvádějí příklady, jak rada nefungovala. Je škoda, že nevycházejí od těch situací, kde doporučení fungují a jsou účinná. Jako by se dal život postavit na tom, co nemáme, co nefunguje, co je špatně!

Je jedno, jak vychováváme?

Jestliže tedy není příliš vhodné nabízet rodičům jednoznačně správné návody k výchově, jestliže to, co snad zhruba platí pro větší část populace, nemusí platit zrovna pro vás a pro vaše dítě a pro specifické podmínky, ve kterých se nacházíte, jestliže se v průběhu času opakovaně a radikálně mění odborné odpovědi na některé neměnící se problémy, pak se nabízí otázka, jestli není zcela jedno, jak vychováváte, a jestli náhodou všechny předkládané návody stejně nemají žádný význam. Vždycky se totiž najde někdo, kdo v literatuře objeví odborný názor podporující konkrétní výchovný zásah a v nějaké jiné knize zcela opačný.

U starších lidí se občas vyskytne názor, že dnes všechno moc komplikujeme. Že dřív rodiče nic nevěděli o zásadách správné výchovy, nečetli knížky o výchově, používali nejrůznější z dnešního pohledu velmi nevhodné metody (možná dokonce jen jednu) a z dětí vyrostli slušní, pracovití lidé. Patrně by tomu tak bylo i dneska. Jenže dneska máme na všechno psychologické příručky, programy a školní předměty, a přitom je leckdy hrůza pohledět, jak se děti chovají a jaké mají problémy. Názor, že je v zásadě jedno, jak vychováváme, by zastával například také ten, kdo je přesvědčený, že úplně všechno lidské chování a jednání, všechny charakteristiky jedince jsou v plné míře způsobeny genetickým přenosem (jinou verzi téhož představuje osud, bůh, datum narození, velmi oblíbená je „dnešní doba“ apod.), a neuznává účinek působení prostředí nebo výchovy.

Vysvětlím, proč rozhodně nesdílím názor, že je jedno, jak vychováváme. Výzkumy i život sám totiž přinášejí množství poznatků o tom, jak jednotlivé vnější a vnitřní faktory i výchovné působení rodičů souvisejí s projevy, chováním i problémy dítěte.

Velmi výrazný a přesvědčivý přirozený experiment dokládající význam výchovy představují například tzv. vlčí děti. Jde o děti, které byly v prvních letech života nuceny strávit dlouhou dobu prakticky mimo kontakty se světem lidí – u prvních uváděných případů děti prý vyrůstaly společně se zvířaty. Když se později tyto děti dostaly do společnosti lidí, byly retardované prakticky ve všech složkách tělesného i psychického vývoje, následně však při dobré péči došlo k výraznému zlepšení stavu. O původní vrozené úrovni rozumových schopností prvních popsaných vlčích dětí můžeme sice pochybovat a nemusíme věřit tomu, že jejich retardace byla způsobena jen absencí vnějších podnětů. Život však přináší další doklady: z nedávné minulosti i ze současnosti existuje řada dobře zdokumentovaných osudů dětí, které vyrůstaly v hrozivých materiálních i psychických podmínkách v absolutní izolaci. Intenzivní rozvíjení těchto dětí vedlo do značné míry k nápravě původních závažných poškození. Když císař Bedřich II. provedl pokus s normálními novorozenci, při němž chtěl zjistit, jaký je původní jazyk na zemi, a zcela je izoloval od kontaktu s dospělými, ukázalo se, že tyto děti se nenaučily mluvit vůbec a navíc velmi brzy umíraly. Určitě opět existuje množství rozličných hypotéz, proč tomu tak bylo, když však tento poznatek propojíme s informacemi o tom, jak způsob péče o děti v kojeneckých ústavech nebo v dětských domovech v nedávné minulosti souvisel s následným méně příznivým psychickým rozvojem i životním uplatněním těchto dětí, máme mnohem jasněji. V těchto domovech bylo o děti materiálně dobře postaráno, mnohem lépe než v řadě původních rodin. Byly v teple, dostávaly pravidelně najíst, byla jim poskytována dobrá zdravotní péče, a přesto se nevyvíjely dobře. Opožďovaly se ve škole a v dospělosti měly problémy se začleněním do společnosti – s podobnými projevy se častěji setkáváme u dětí přicházejících z rodin s výrazně nižší socioekonomickou úrovní. Pořád však ještě zůstává řada možných vysvětlení, proč tomu tak je. Současná psychologie však nejčastěji nabízí závěr, že pro zdárný vývoj a rozvoj dítěte jsou zapotřebí trvalé intenzivní kontakty s blízkými osobami, rodičovská láska, množství zejména citových podnětů, které v běžné rodině dostává od narození zpravidla v hojné míře (podrobněji viz dále Co potřebují děti od rodičů?   – str. 30). Nejjednodušší je zjištovat, jestli to tak opravdu je, v běžném životě. Děti vyrůstající v adopci, v pěstounské péči či v SOS vesničkách, tedy podmínkách mnohem bližších běžné rodině, se vyvíjejí lépe než děti v tradiční ústavní výchově. Podobně se skláním před rodiči dětí s těžkými poruchami intelektuálního vývoje, kteří je svou neumdlévající optimistickou a trpělivou péčí vyzvedli patrně na samu hranici jejich možností.

Někdy ovšem nemůžeme z odborného hlediska prohlásit, že jeden výchovný výsledek je lepší než druhý. Máme vychovávat dítě k tomu, aby se dokázalo prosadit, mělo přitom ostré lokte, nenechalo se nikým ošidit a dokázalo si vybojovat to, na co má i jen údajné právo, anebo je máme vést víc k tomu, aby vždy počkalo, aby se neprosazovalo, aby se ke všem chovalo slušně i za cenu, že nebude nic moc mít, že je druzí někdy předběhnou, ošidí, podvedou, že se mu budou posmívat? Výsostné právo rozhodnout mají výlučně rodiče a nezbývá jim než tuto odpovědnost vzít na svá bedra. Jsou rodiče, kteří trvají na tom, že jejich dítě se vůbec nesmí prát, jiní říkají: „Když tě napadnou, tak se braň,“ a další jsou přesvědčeni, že dítě by nemělo brát ohledy na nikoho a nemělo by si nechat líbit vůbec nic.

Psycholog může jen obtížně autoritativně hodnotit, k čemu by měli rodiče chtít své dítě dovést, může se však pokusit ukázat možné souvislosti mezi jejich výchovným působením a následným chováním dítěte: „Jestliže budete dítěti odmala předčítat a hodně si s ním povídat, zvyšuje se pravděpodobnost, že zvládne dobře čtení. Jestliže budete dítě vychovávat v chladném až nepřátelském rodinném prostředí, je větší pravděpodobnost, že podobné vlastnosti bude mít v dospělosti a že bude obtížněji navazovat kontakty s druhými lidmi. Jestliže za syna budete trvale všechno dělat a vyřizovat, tak patrně bude mít v dospělosti problémy s některými běžnými životními dovednostmi, možná i s přijetím odpovědnosti za svůj vlastní život a za životy dalších lidí. Je poměrně velká pravděpodobnost, že děti budou napodobovat a opakovat i v dospělosti vaše vzájemné partnerské chování se vším všudy.“

Psycholog vysvětlí, že v konkrétním případě může být všechno i jinak, ale s menší pravděpodobností. Rodiče se pak na základě těchto znalostí mohou lépe rozhodovat (v tomto směru práce psychologa tak trochu naplňuje dále rozebírané principy informovaného souhlasu – str. 172). A právě v hledání a nabízení souvislostí na základě ověřených poznatků spatřuji potřebné podklady pro rozhodování rodičů a současně i nejvhodnější uplatnění psychologie ve výchovné a vzdělávací praxi.

Co přinášejí děti rodičům?

Všeobecně se snižující počty narozených dětí v celém vyspělém světě a v České republice zvlášť (přes dílčí a přechodné pozitivní výkyvy) v nás vyvolávají otázky, proč tomu tak je, v čem je problém a proč vlastně (ne)chtě jí mít současní mladí lidé děti. Je totiž nepochybné, že dnešní rodina není závislá na pracovní síle dětí ani děti obvykle nezajišťují rodiče ve stáří nutně ve stejné podobě, jako tomu bylo dřív. Do popředí vstupují jiné důvody, proč mít děti. Klást tuto otázku těm, kteří již děti mají a čtou tuto knížku, může být na první pohled protismyslné. V odpovědi položím důraz na to, proč bychom měli porozumět vlastním motivům, které nás vedou k tomu, že máme děti. Naše výchovné působení souvisí totiž i s tím, proč jsme si děti pořídili, proč je máme, a zejména k jakým metám směřujeme jejich výchovu.

Prvotní odpověď bude jistě záležet na prostředí, ve kterém jsme vyrostli, dále na našem osobním životním zaměření, na hodnotách, které sdílíme jako rodiče, na okolnostech našeho partnerského života. Jsou lidé, kteří si zcela vážně kladou otázku, jestli mají přivádět děti do světa, jak ho kolem sebe vnímají. Je odpovědné mít děti? Jaká budoucnost je čeká? Zajistíme, abychom je dovedli k dospělému životu? Jakou kvalitu bude mít jejich dospělý život? Jsou lidé, kteří zažili nelehké dětství a mají strach, že jejich dítě potká podobný osud. Jsou lidé, kteří mají obavy ze dnů, které mají přijít. Jestliže se rozhodnou nemít dítě, je nutné tento postoj respektovat. Někteří lidé o tom nepřemýšlejí – mít děti je pro ně samozřejmost. Pro jiné představují radost, naplnění a pokračování vlastního života.

U některých rodičů i dnes přijde dítě jaksi samozřejmě. Jsou ale rodiče, pro které je dítě vymodlené, roky na ně čekali, vzniklo po opakovaném umělém oplodnění, je adoptované. V tomto případě jsou rodiče více ohroženi, že z jejich světa trvale zmizí různé činnosti, hodnoty a dítě se stane na dlouhou dobu výlučným středobodem jejich vesmíru. Je to pochopitelné, ale z hlediska vývoje dítěte i rodičů tento přístup přináší rizika.

Měli bychom se pokusit odpovědět na otázky týkající se dítěte. Co nám má dítě přinášet? Co od něho očekáváme? Jak si představujeme, že se bude vyvíjet? K čemu ho chceme dovést? Za jakých podmínek budeme spokojeni s jeho životem?

Poradenská praxe mě pravidelně přesvědčuje o tom, že rodiče často mají zcela konkrétní představy o tom, co od dítěte očekávají, jak by se mělo rozvíjet, co by mělo dělat, jak by se mělo chovat, s kým by se mělo kamarádit a s kým žít v dospělosti. Vždyť kolik rodičů vkládá do života dítěte své nenaplněné představy, touhy, zklamaná přání. Poznám to například z toho, jak některé konkrétní varianty života dítěte odmítají, jak jsou pro ně nepřijatelné. Jestliže se rozčilují nad dvojkou z češtiny, zakazují kamarádit s Frantou, dívat se na večerní film, odmítají mu koupit konkrétní hru, značkové džíny, tak mají přesné představy, co chtějí, co pokládají za správné. Jde tedy jen o to, aby si své představy řekli nahlas a aby si je uvědomili dopředu. Možná si přitom také uvědomí, že jejich představy jsou v jednom lidském životě fakticky nerealizovatelné. Mám zkušenost, že někteří rodiče nerespektují realitu na straně dítěte, prosazují důsledně všechny své představy. Někdy již na této cestě způsobí dítěti i sobě velká traumata, jindy však dovedou dítě ke kýženému cíli. Vzhledem k tomu, že u malého dítěte nevíme, jak vše dopadne, pokládám za vhodnější příliš „netlačit na pilu“. Na jedné straně bychom měli prosazovat své představy, současně je stále korigovat výsledky a požadavky dítěte. Je ovšem fakt, že na druhé straně bychom takovým přístupem patrně přišli o mnohé vynikající jedince, protože by neabsolvovali tvrdý a možná i trochu jednostranný trénink v dětství a v dospívání, který je nezbytný pro dokonalé osvojení specifické dovednosti.

Musím připustit, že pohled rodičů se někdy skutečně mění s tím, jak dítě roste a poskytuje jim svým životem korigující informace.

Na poradu přichází otec s propadajícím gymnazistou. Oba rodiče jsou úspěšní lékaři, starší bratr neméně úspěšný vysokoškolák. Trochu jsem se bál, jak se bude otec stavět ke studijním neúspěchům mladšího. Ulevilo se mi, když otec vyprávěl, jak syn vloni v létě obsluhoval na brigádě v hotelu: „Když jsem ho viděl, jak úžasně si vede na place, byl jsem na něj pyšný.“ Dostudovat se každopádně sluší, nicméně je možné, že v rodině bude první a možná stejně úspěšný hoteliér.

Je tedy dobré pokládat si tuto otázku opakovaně i v průběhu života dítěte. Jinak hrozí větší nebezpečí, že ani vynikající dítě nebude naplňovat naše původní specifické představy o tom, proč je máme, a my z něho budeme zklamaní – chtěli jsme, aby se stal lékařem, zatímco on hraje vynikajícím způsobem fotbal a na kytaru. I dospělí lidé se vyvíjejí a jejich životní důrazy se mohou měnit. Zatímco v mladší dospělosti výrazně akcentovali výkon a úspěch, v pozdější dospělosti víc vnímají smysluplnost práce, dobré mezilidské vztahy, pohodu a zdraví. Může se stát, že změní názor a neuvědomí si to. Hlásají jedno, a chovají se a jednají podle druhého.

Dítě vnáší do života dospělých silné emoce. Jednak je samo nabízí – jeho radost, láska, žal, zlost jsou velmi výrazné a působivé, úsměvu dítěte nebo jeho slzám odolá jen málokterý dospělý. Bezbranné dítě se na nás obrací s absolutní důvěrou, že mu pomůžeme a že všechno zvládneme. A my jeho očekávání plníme. Získáváme tím sílu i ve vlastních očích. Současně život dítěte vzbuzuje v rodičích velké obavy a úzkost, jeho rozvoj a pokroky pak velkou radost a naději. S dítětem je možné si zcela beztrestně užívat aktivity, které se už u dospělých neočekávají, nebo se snad dokonce ani nesluší. Velmi silné je i očekávání radosti z dalšího rozvoje, z budoucích pokroků a úspěchů dítěte – pro rodiče je nesmírně příjemný pocit, když se dítěti daří, když je pozitivně hodnocené, následně tak stoupá i pocit jejich vlastní ceny. Když vidíme vyrůstat své děti, jsme přesvědčení, že jsme nežili marně, že náš život bude pokračovat v nich i v dalších generacích. Proto také někteří rodiče, jejichž dítěti se podle jejich názoru příliš nedaří, pokládají celý svůj život za neúspěšný, nebo dokonce bezcenný, a mohou mít i velmi silné pocity viny. Pokládám za nemístné útočit bez obalu na tyto rodičovské city tím, že jim o problémovém dítěti „říkáme holou pravdu“. V situaci neúspěchu by měli učitelé, lékaři či psychologové klást větší důraz na možnosti pozitivních změn a faktickou podporu než na pouhé konstatování nepříznivého stavu či diagnózy.

Děti nabízejí rodičům velmi intenzivní vztah. Dospělý v něm zejména v prvních letech života cítí autenticitu i on v něj má absolutní důvěru, bývá na něm hodně závislý. Rodiče jsou kvůli přízni dítěte s to žárlit na sebe navzájem nebo na prarodiče, výjimečně i na učitelku mateřské, později základní školy. Pro řadu rodičů představuje dítě velmi podstatnou, nebo dokonce jedinou hodnotu jejich života. Dítě stimuluje rodiče k nebývalé aktivitě. Ti se pak snaží, aby se naučilo víc, než dokázali oni, aby mohlo vystudovat, aby se mělo dobře, aby mu dopřáli, co sami neměli, aby mělo kde bydlet… Pro dítě jsou ochotni udělat tolik, co pro žádného dospělého. Jistě také chápeme rodiče, kteří v pozdější době brání, aby si syn nebo dcera založili vlastní rodinu: podvědomě totiž cítí, že jejich život může být velmi ochuzen, jejich vlastní partnerský vztah pak ztratí leckdy jediné pouto a společný život bude postrádat smysl.

Rodičovská role nás zpravidla těší, i když už je dítě dospělé, žije vlastní život, má vlastní rodinu, je úspěšnější, bohatší, moudřejší, než jsme my. Závislost českých rodičů na jejich dětech se jeví jako všeobecně vysoká, přetrvává zpravidla dlouho do pozdní dospělosti dítěte. Je pravděpodobné, že časem o něco více přijmeme západní způsoby, kdy se rodiče o dítě starají do nepříliš vysokého věku (asi do ukončení střední školy), pak mu umožní vlastní samostatný život a už se zase mnohem více věnují sami sobě, jako tomu bylo v době, než se dítě narodilo. Neočekávám však, že ke změně dojde v krátké době.

Od našich představ se odvíjí naše chování, reakce na různé úspěchy i neúspěchy dítěte. Jestliže nehodnotíme příliš vysoko formální vzdělání, budeme připisovat menší význam úspěchům dítěte ve škole. Jestliže očekáváme pěkné známky, pokládáme je za hodně důležité, a když jich dítě nedosahuje, neúspěchy mu vyčítáme, jsme smutní, zklamaní. Někdy může být dítě docela šikovné, jen se jeho předpoklady a zájmy nesešly s představami rodičů.

Může být mimořádně obtížné zprostředkovat tyto velmi osobní pohledy cizím lidem. Je to život, který naplno žijeme, od kterého nemáme odstup, těžko lze tedy očekávat, že cizí člověk porozumí všemu, co jsme zažili, co jsme přitom prožívali, čeho jsme se báli, v co doufáme… Leckdy to není přesně jasné ani nám samým.

Rodiče se pak snadno mohou setkat s nepochopením i v situacích, které jsou jinak dobře srozumitelné.

Petr se narodil s vážnými zdravotními problémy. Nějakou dobu nebylo jasné, zda přežije, pak byla otázka, jak velké bude jeho postižení. Přitom byl neustále v potenciálním ohrožení života. Rodiče se o něho strachovali a „rozmazlovali“ ho. S největší pravděpodobností i díky neskutečné rodičovské péči se chlapec vyvíjel po zdravotní i psychické stránce docela přijatelně. Stále však existovalo riziko fatálního zhoršení stavu, Petr nesměl utrpět žádný úraz. Učitelka neznala všechny tyto souvislosti a vyčítala matce, že chlapce moc rozmazluje, že ho nechce pustit na školu v přírodě, na výlet, že se o něj příliš bojí…

Děti přinášejí velké potěšení i prarodičům. Někteří si až s vnoučaty plně užijí to, pro co u vlastních dětí neměli čas, energii a leckdy ani pochopení. Děti prosvětlují až na výjimky i vztahy mezi lidmi. Jen chroničtí zatvrzelci a škarohlídi nereagují vstřícně na úsměvy a povídání dítěte. Společnost stále ještě hodnotí bezdětné jedince spíše negativně. Mít děti znamená mírné zvýšení kreditu a pozice. Zejména pro některé profese může bezdětnost znamenat snížení prestiže. Naopak je evidentní, že mít dítě znamená snížení životní úrovně, v některých případech zastavení slibné kariéry, matky s malými dětmi jsou u nás stále obtížněji zaměstnatelné, firmy jen někdy vycházejí vstříc potřebám dětí apod.

Užívejme si děti maximálně tady a teď

Jsou rodiče, kteří podstatnou část svého pozitivního očekávání k dítěti vztahují k budoucnosti. Až bude mít větší rozum, budeme…, až bude větší, bude se mnou chodit do divadla, budeme si o tom povídat, půjdeme na ryby… Pan Novák je úspěšný právník. Hodně pracuje, hodně vydělává. Když jdou děti do školy, tak ještě spí, protože chodí pozdě spát. Když nepracuje, tak se věnuje svým sportovním koníčkům. Představuje si, že až děti vyrostou, určitě budou sportovat s ním. Zatím se však s nimi upřímně nudí. Když se nedá nic dělat, vyjede s nimi na kole. Ale je to spíš z povinnosti než z vnitřní radosti. Děti s ním moc nepočítají, bez mámy s ním vlastně ani být nechtějí. Je možné, že se domníval, že mít děti se patří…

Nečekejte, neodkládejte potěšení, pokuste se užívat si právě dnes vše, co vám dítě nabízí. Žádná vysněná budoucnost totiž nemusí přijít. Rozvedete se, budete intenzivně řešit osobní nebo pracovní problémy, onemocníte, dítě odejde na internát, studovat a pracovat do zahraničí, nebude chtít chodit do divadla, brzy začne žít s partnerem. Někdy se pak jenom naplňováním svého života budete míjet. Složitější situace je, když se dítěti v současnosti nedaří k vaší spokojenosti. I zde však platí: hledejte možné aktuální společné radosti a potěšení.

Co potřebují děti od rodičů?

Spolupracovníky si většinou nevybíráme. Pokud nám jsou určeni, setkáváme se s nimi pouze zčásti, určitou částí naší osobnosti a našeho života, zbytek zůstává jejich vlastním životem, do kterého nezasahujeme a který nás někdy ani nezajímá. Životního partnera si vybíráme, sdílíme s ním často prakticky celý dospělý život. Žijeme s ním velmi podstatnou částí své bytosti. Přesto zůstávají oblasti v jeho životě, a je to patrně dobře, které úplně neznáme, nesdílíme, jsou nám lhostejné, nebo je sice známe a bereme na vědomí, ale zcela je nepřijímáme. Na druhé straně právě proto se partnera také někdy snažíme vychovat, převychovat, usměrnit k obrazu svému, odhalit jeho tajemství.

Dítě si rovněž nevybíráme, je nám svěřeno do opatrování a k výchově a my je máme přijmout takové, jaké je. Bez výhrad, bez předběžných podmínek, bez nutnosti zásluh, zkrátka se vším všudy a natrvalo. Když si představíme člověka jako drahokam, tak u některých lidí si najdeme několik společných faset, některé plošky obdivujeme, využíváme je, zatímco jiné nás nezajímají, dokonce nás odpuzují, další ani nevidíme, neznáme. U dítěte bychom měli akceptovat bez výhrad úplně všechny, tedy i ty, které jsou odvrácené, i ty nepříliš zářivé, které u jiného raději vynecháme. K drahokamu patří i vlastnosti a projevy, které se objeví až později a které nám připomínají tchýni, s níž jsme nevycházeli dobře, nebo partnera, se kterým jsme se ve zlém rozešli, nebo některé naše vlastnosti, s nimiž se nemůžeme vypořádat.

Abychom mohli dítěti dávat ze svých znalostí a zkušeností, musíme je mít rádi. Není to sice jediná cesta, jak vést dítě životem, ale je nejjednodušší a nejefektivnější. V české společnosti je nepřijatelné nemít dítě rád. Někdy se má za to, že dítě svým úsměvem a vstřícným chováním získá každého, tedy i toho, kdo není na děti zcela naladěn. V zásadě souhlasím, ale jsem v úsudku mnohem opatrnější. Je řada okolností, které mohou vztah rodičů nebo alespoň jednoho z nich k dítěti velmi komplikovat. Patří mezi ně takové skutečnosti, že dítě není příliš chtěné, narušuje rodičům kariéru, mělo vyřešit partnerský vztah, ale to se nestalo a ono je teď zásadním předmětem sporu mezi partnery nebo břemenem na krku mámy, že dítě odmítá nového partnera druhého rodiče, je velmi obtížně vychovatelné, stále nemocné, je zdravotně postižené, má nepříznivé vlastnosti, které silně připomínají bývalého životního partnera a biologického rodiče dítěte. Jsou také rodiče, kteří jednoduše nevědí, jak dítě milovat nebo jak svou lásku projevit slovy a činy. Sami ji nezažili v podobě, kterou by bývali mohli zvnitřnit, používat v praktickém životě a tak předávat dále.

Existuje jeden důležitý předpoklad vytváření a pozitivního naplnění vztahu s dítětem. Trávit s ním neustále hodně času a dělat společně maximum aktivit a tak mu dát co nejvíc podnětů. Společné činnosti vytvářejí společné zážitky, které mají šanci dále posilovat vztah. Jak aktuálně, tak jako vzpomínky. „Přes týden chodím domů po sedmé hodině, děti už spí. Proto se snažím v sobotu a o prázdninách být co nejvíc s dětmi a zajistit jim přitažlivý program.“ Kdyby šlo tuto intenzitu rozdělit do běžných aktivit celého týdne, bylo by to pro rozvoj dětí mnohem vhodnější. Jistě je to i otázka věku, pro malé děti by to mělo platit téměř absolutně, pro školáky se misky vah postupně převažují ve prospěch sociálních kontaktů mimo rodinu, takže pak nemusejí mít rodiče službu stále. Přesto by však měli být rodiče i na prahu puberty dítěti k dispozici víceméně podle jeho potřeb.

Musíme také dítěti dobře rozumět, abychom mu mohli poskytnout zhruba to, co ke svému rozvoji aktuálně potřebuje. Současně toto porozumění kultivuje i vztah dospělých a dětí. Uvedu jeden příklad: lidský novorozenec je „nošenec“. Ke svému rozvoji potřebuje hojný těsný kontakt s pečujícími osobami. Ten mu poskytujeme blízkostí, dotyky, mazlením a také chováním, nošením. Zejména v útlém věku bychom měli dítě hodně chovat a nosit. Jestliže před tím různí odborníci varují, pak mají zcela jistě na mysli situace, kdy se dítě samo chování vehementně dožaduje, a když mu je neposkytneme, tak je nespokojené, nechce usnout, pláče, až „vříská“, zkrátka nás svým chováním vydírá, snad i tyranizuje. Já bych sice neměl strach nosit dítě ani v těchto situacích, ale chápu, že chodit dlouhé minuty po místnosti s desetikilovým nebo i těžším cvalíkem je docela vyčerpávající činnost. Problém vidím zejména v tom, že dítě se naučí, že s námi tímto způsobem může manipulovat. Proto hodně nosme děti zejména tehdy, když sami chceme a kdy to není nepříjemné ani dítěti, pečlivěji rozvažujme své reakce v situacích, kdy se chce nosit samo dítě, a vydržme situace, kdy se dítě chce chovat, ale my nemůžeme nebo nechceme.

Rodič předává dítěti smysl svého života, smysl vztahů k lidem, smysl práce a zábavy. Dělá to nepochybně slovy, ale zejména tím, jak sám žije, tedy vlastním příkladem. Dítě proto potřebuje co nejvíc vidět a zažívat, jak rodiče žijí, jak se chovají, jak jednají, jak pracují, jak se vypořádávají s různými náročnými situacemi. Pro vývoj dítěte je proto dobře, když je hodně doma s rodiči a co nejvíc rodinného života se odehrává před jeho očima. Když už s námi nemůže dítě chodit do práce, jako mohlo chodit dřív, tak ať alespoň co nejvíc vidí, jak žijeme a pracujeme doma. Když s dítětem nejsme, tak mu kromě genů nic moc nepředáme. To je pro mě podstatný důvod pro podporu střídavé péče u rozvedených rodičů – v případě obvyklého rozdělení péče nemá jedna strana (obvykle otec) šanci působit na dítě v běžném provozu.

Rodiče by tedy měli citlivě vnímat osobní dispozice, vývojovou úroveň i aktuální stav dítěte a reagovat na ně. Problém nastává, když rodiče a dítě nejsou alespoň částečně naladěni na stejnou strunu nebo když rodiče nesprávně vyhodnocují signály přicházející od dítěte. To pak může dítě odmítat konkrétní rodičovskou nabídku jen proto, že je vývojově nebo vzhledem ke svému aktuálnímu vyladění někde jinde (viz dále Synchronizace… str. 50). Vzhledem k tomu, že ve vztahu rodiče–dítě mám větší očekávání vůči rodičům, předpokládám, že rodiče budou mít permanentně připravené různé přístupy k dítěti, aby mohli bezprostředně zareagovat na jeho potřeby. Všeobecně tedy očekávám mnohem větší přizpůsobení od rodičů. Tento princip se bude v textu objevovat opakovaně.

Starší, zkušenější, odborně vzdělanější jedinec, tedy rodič, učitel nebo např. psycholog, má vždy větší odpovědnost než dítě. Proto také ve vztahu s dítětem nesmí některé způsoby jednání použít. Zejména když v té chvíli vykonává konkrétní roli vztahující se k výchově dítěte (rodič, učitel…). S ní jsou spojené určité přijatelné způsoby jednání a chování a je velmi nepříjemné, když nejsou naplňovány. Dítě má větší právo zlobit se na dospělé než dospělí na dítě. Klient se může rozčílit na psychologa, psycholog se nesmí rozčílit na klienta. Když rodiče výrazně vyčítají dítěti nějaký prohřešek, není to moc pěkné, ale chápeme jejich bezmoc. Učitel-profesionál něco takového udělat nesmí ani při sebevětším zklamání. Dítě se může vztekat, nadávat, říkat, že rodiče nemá rádo (určitě tyto způsoby neschvaluji a nepodporuji, jen sděluji, že jde o nevhodné, leč legitimní nástroje obrany nezkušeného, bezmocného jedince), rodiče totéž vůči dítěti použít nesmějí. Tento princip často velmi dobře chápeme a efektivně používáme při hodnocení chování staršího sourozence k mladšímu, když mu říkáme: „Ty jsi starší, silnější, rozumnější než Péťa, tohle mu dělat nesmíš“ .

Občas říkáme, že „rodiče, učitel, lékař… jsou také jen lidé a mají právo na bezprostřední bouřlivou reakci, na selhání“. To je sice srozumitelné vysvětlení některého méně vhodného chování, ale v žádném případě to nemůže být omluva. Takže rodiče zatnou zuby a jdou s dítětem stavět město na písek, hrát fotbal, sledují s ním televizi přesto, že měli úplně jinou představu o náplni svého volného času. Cítí, že dítě si přeje, nebo dokonce potřebuje jejich přítomnost. Znovu a znovu je vedou k tomu, aby si po sobě uklidilo hrnek, aby si vyčistilo zuby. I oni mají pochopitelně svá práva a nemít někdy náladu na určitou činnost mezi ně patří. Tehdy nebudou reagovat vůbec nebo jinak než obvykle, takových chvil by však nemělo být moc. Podobně učitel nemůže řvát na žáky, nadávat jim, fackovat je, i když jsou některé jejich provokace k neunesení. K roli učitele takové jednání nepatří.

Psychologické potřeby dětí

Dítě už od narození [2] potřebuje dostatečně podnětné prostředí. Mělo by dostávat podněty sluchové – ideální je lidský hlas a je úplně jedno, že dítě ještě nerozumí, co mu povídáme nebo zpíváme; dále podněty zrakové, hmatové-dotykové, kinestetické, patrně i čichové, zcela určitě i sociální. Podceňovat bychom tedy neměli ani nošení – dítě je zvyklé na tlukot matčina srdce a další pohyby. Bdělé dítě by mělo být tam, kde se odehrává život rodiny. Neměli bychom je odhánět ani později, když se rozloží se všemi hračkami v naší blízkosti přesto, že má vlastní pokoj. Nemusíme se bát, že bychom je snad zahltili množstvím podnětů. Pokud se nám podaří, abychom citlivě vnímali jeho vyladění, tak nám samo dá najevo, že už má dost našeho zájmu – stačí sledovat jeho oči. Někteří rodiče v dobré víře nabízejí tolik zajímavých, přitažlivých a naléhavých podnětů a činností, že skutečně může docházet k přetěžování dětských sil. V tomto případě snad opravdu mohou zejména u staršího dítěte selhat obranné mechanismy, dítě si neuvědomuje ubývající síly a chce pokračovat v přitažlivé činnosti až do úplného vyčerpání. Proto by dospělí neměli podlehnout dětskému potěšení a měli by ukončit činnost v nejlepším. Není cílem dítě přesytit, ale ponechat mu těšení na pokračování nebo opakování. Mám také za to, že je žádoucí, aby dítě podněty přijalo a následně je v klidu zpracovalo, zažilo, začlenilo do stávajících struktur poznání a uložilo do dlouhodobé paměti. Pokud přijdou bezprostředně po zajímavé činnosti nové silné podněty, je velmi pravděpodobné, že původní zážitek upadne v zapomnění. Proto bychom měli dítěti po chvílích aktivity umožnit i nicnedělání, tedy jakousi duševní analogii zažívání a trávení potravy. To ovšem neplatí jen pro období novorozenecké, kojenecké a batolecí, ale pro celé dětství. V době, kterou nepříliš férově označujeme jako uspěchanou, takové zastavení a dočasné zklidnění prospívá i dospělému. Víkend nebo prázdninový týden plný množství neuvěřitelných zážitků pak trochu ztratí na hodnotě.

Důležitá je samozřejmě i kvalita podnětů. Podněty by měly přibližně odpovídat vývojové úrovni, založení dítěte a také budoucím potřebám. Věk dítěte je však pouze orientační vodítko, mnohem vhodnější je vycházet z úrovně aktuálních projevů a reakcí dítěte. Přesto je dobré vědět, které hračky, hry, aktivity jsou zhruba typické pro daný věk, abychom zbytečně neplýtvali energií na zcela neadekvátní činnosti a netrápili dítě i sebe. V některých směrech se ovšem názory na to, co je přiměřené, mohou měnit, například výuka cizích jazyků se oproti nedávné minulosti dnes posouvá do stále nižšího věku dítěte. U některých podnětů myslíme na budoucnost (dítě se to musí naučit, protože to bude potřebovat), jiné mu poskytujeme bez ohledu na to, jestli je využije.

Přiměřenost podnětů lze obvykle dost spolehlivě posoudit z reakcí dítěte na předcházející stejný nebo podobný podnět, třeba na hračku, hru, aktivitu. Jestliže nereaguje příznivě, znamená to, že jsme se aktuálně netrefili nebo že je podnět vývojově nepřiměřený. Určitě ho později nabídneme ještě jednou nebo dvakrát a v případě neúspěchu jej na nějakou dobu odložíme a zkusíme ho nabídnout až za čas. Někdy ale nezájem zůstane napořád. Existuje také samozřejmě možnost, že jsme podnět nabízeli nevhodným způsobem nebo že dítě konkrétní aktivity nemá rádo apod. Při tomto postupu riskujeme, že se necháme neúspěchem odradit dřív, než dítě přijde určitým aktivitám na chuť či překoná počáteční nedůvěru a že je tím připravíme o konkrétní hru, aktivitu, nebo dokonce celou oblast podnětů („nerad maluje, není moc na sport“). Na druhé straně existuje více cest k jednomu cíli a život v současnosti nabízí tak nepřeberné množství podnětů, že stejně není možné, abychom dítěti nabídli všechno, takže dílčí mezery nepředstavují vůbec žádný problém. To jen později škola má pocit, že když dítě nezvládá některou oblast alespoň dostatečně, tak si kvůli tomu má zopakovat ročník.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Výchovné maličkosti.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.