Odporovatelnost v insolvenčním právu

Odporovatelnost v insolvenčním právu

Lukáš Hrůša

Vzor citace:

HRŮŠA, L. Odporovatelnost v insolvenčním právu. Praha: Wolters Kluwer ČR, 2021, xxx s.

© Mgr. et Mgr. Lukáš Hrůša, Ph.D., 2021

ISBN 978-80-7676-096-7 (brož.)

ISBN 978-80-7676-097-4 (e-pub)

ISBN 978-80-7676-098-1 (mobi)

www.wolterskluwer.cz

O autorovi

Mgr. et Mgr. Lukáš Hrůša, Ph.D., autor publikace, do roku 2014 působil jako advokátní koncipient v advokátní kanceláři specializované na insolvenční agendu a od tohoto roku působí jako asistent soudce insolvenčního senátu Nejvyššího soudu ČR. Absolvoval Právnickou fakultu Masarykovy univerzity (Mgr., 2011, Ph.D., 2020) a Filozofickou fakultu Masarykovy univerzity (Mgr., 2018). Ve své profesní i publikační činnosti se dlouhodobě specializuje na problematiku insolvenčního práva.

Seznam použitých zkratek

ABGB

obecný zákoník občanský ze dne 1. června 1811, císařský patent č. 946/1811 Sb. zák. soud.

dIO

deutsche Insolvenzordnung – německý insolvenční řád

IO

österreichische Insolvenzordnung – současný rakouský insolvenční řád, jenž je novelizovaný RKŘ

IZ

zákon č. 182/2006 Sb., o úpadku a způsobech jeho řešení (insolvenční zákon)

KŘ

konkursní řád podle zákona č. 64/1931 Sb., kterým se vydávají řády konkursní, vyrovnací a odpůrčí

o. s. ř.

zákon č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád

obč. zák.

zákon č. 89/2012 Sb., občanský zákoník

obch. zák.

zákon č. 513/1991 Sb., obchodní zákoník

RKŘ

konkursní řád podle císařského nařízení (císařského patentu) č. 337/1914 ř. z., jímž se zavádí řád konkursní, řád vyrovnávací a řád odpůrčí

RKŘ/IO

pokud je označené ustanovení shodné od přijetí dosud

z. k. v.

zákon č. 328/1991 Sb., o konkursu a vyrovnání

zák. č. 40/1964 Sb.

zákon č. 40/1964 Sb., občanský zákoník

zák. č. 31/2019 Sb.

zákon č. 31/2019 Sb., kterým se mění zákon č. 182/2006 Sb., o úpadku a způsobech jeho řešení (insolvenční zákon), ve znění pozdějších předpisů, zákon č. 120/2001 Sb., o soudních exekutorech a exekuční činnosti (exekuční řád) a o změně dalších zákonů, ve znění pozdějších předpisů, zákon č. 6/2002 Sb., o soudech, soudcích, přísedících a státní správě soudů a o změně některých dalších zákonů (zákon o soudech a soudcích), ve znění pozdějších předpisů, zákon č. 312/2006 Sb., o insolvenčních správcích, ve znění pozdějších předpisů, a zákon č. 296/2017 Sb., kterým se mění zákon č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád, ve znění pozdějších předpisů, zákon č. 292/2013 Sb., o zvláštních řízeních soudních, ve znění pozdějších předpisů, a některé další zákony

Úvod

„Anybody who knows about capitalism knows that bankruptcy is an essential part of capitalism.“

Joseph Stiglitz

Jak již naznačuje uvedený citát, insolvenční problematika je dnes plnohodnotně přítomna v ekonomickém dění celé lidské společnosti. Nejedná se o žádnou okrajovou záležitost, ale její dosahy lze v současnosti najít téměř v každém odvětví lidské (nejen) hospodářské činnosti. V českém právním prostředí se pak insolvenční vliv projevuje snad v každém odvětví, přičemž pochopitelně největší propojení lze shledat v oblasti soukromého a daňového práva. S insolvenčními aspekty se již setkal prakticky každý, ať už osobně, přes známé nebo minimálně v médiích.

Jednou z příčin rozšíření povědomí o insolvenční problematice, ale i o její aplikaci je zejména četný výskyt oddlužení a pak i úpadky velkých zaměstnavatelů se značnými sociálně-ekonomickými dopady na celé oblasti. Množství oddlužení stále narůstá, hlavně po poslední velké novelizaci oddlužení provedené zákonem č. 31/2019 Sb., jež jej zpřístupnila širšímu okruhu dlužníků. Z posledních dat za rok 2019 plyne, že v oddlužení se nacházelo přibližně 1,3 % celé populace České republiky, čemuž odpovídalo více jak 110 000 případů; k tomu připadalo přes 8 000 konkursů a nejméně bylo reorganizací – vždy pouze pár desítek ročně.[1] Nepochybně tedy v naší zemi důležitost insolvenčního práva zdůrazňují spotřebitelské úpadky fyzických osob. Neméně důležité je i v oblasti podnikání, kde častěji vyvstávají mnohem komplikovanější a komplexnější problémy. Prakticky skoro každá právní otázka může narazit na insolvenci, ve které „to pak dělá největší problémy“.

Vývoj insolvenčního práva byl dlouhý, vzniklo ve své podstatě jako snaha o (pro věřitele) spravedlivé vyřešení úpadkové situace dlužníků, kteří již své finanční problémy nezvládali. Postupně se k tomu připojily i sociální a ekonomicko-ozdravné motivy a přispěly tak k dalšímu rozšíření úpadkového práva. Tato specializovaná oblast práva se snaží o co nejefektivnější komplexní vyřešení majetkových vztahů dlužníků, a to jak aktuálních aktiv a pasiv, tak ale pro svou plnou funkčnost i činnosti dlužníků v minulosti.

Právě zejména na chování dlužníků (často i ve spolupráci s jejich věřiteli) se zaměřují normy odpůrčího práva inkorporované do insolvenční úpravy. Bez nich by nebylo možné plnohodnotně dosáhnout cílů insolvenčního řízení. Jde o jeden ze stavebních pilířů celého insolvenčního práva.

Odpůrčí právo má dlouhou historickou tradici počínající již u starořímské actio Pauliana, avšak pro české právní poměry je třeba hledat jeho kořeny až v 19. století v rakouském právu (či případně i pruském). Tento vývoj je v publikaci stručně přiblížen. Oproti např. Rakousku či Německu, kde vývoj trvá nepřerušen více jak století, má ale ve své podstatě zkoumání odporovatelnosti, ať už podle mimoinsolvenční, nebo podle insolvenční úpravy, v českém právním prostředí vcelku krátkou tradici. Existovala vlastně nejprve krátce v době první republiky do komunistického převratu a opět pouze krátce od sametové revoluce. Nadto prošla odporovatelnost proměnou v obou oblastech po rekodifikaci nejprve úpadkového práva v roce 2008 a poté občanského zákoníku v roce 2014.

Dodnes se tato právní oblast rozvíjí a vyvolává stále nové a nové praktické i teoretické otázky. Značné množství problematiky u insolvenčního odpůrčího práva nebylo dosud nikterak řešeno, a to i přes nespornou důležitost tohoto institutu insolvenčního práva. Zaměření odborné literatury je více na praktické potřeby, čemuž odpovídá rozhodná převaha spíše komentářové literatury s čestnými výjimkami ucelených publikací v oblasti insolvenčního práva. Teoretické otázky spojené s odporovatelností, které si např. rakouská nebo německá právní věda pokládá a řeší již více jak 100 let, jsou buď teprve objevovány, nebo nejsou ještě ani pokládány. Nadto zde stále platí značná setrvačnost chápání odporovatelnosti jak dle strohé úpravy § 42a zák. č. 40/1964 Sb., tak i ve vzorcích uvažování socialistického práva, podle kterého byla odporovatelnost „minimalizována“ na neplatnost pro rozpor se zájmy společnosti. Pouze pomalu dochází k rozšiřování výkladu a ke změnám ve vnímání institutu.

Z těchto důvodů se tato publikace zaměřuje na odporovatelnost v insolvenčním právu. Jejím obecným cílem je přiblížit aktuální stav úpravy, její vnímání a představit základní teoretické přístupy spojené s tímto nástrojem. Soustředí se na hlavní koncepční otázky odpůrčího práva z hmotněprávního i procesněprávního pohledu, analyzuje je, vysvětluje a nabízí jejich řešení.

Jinak řečeno, publikace se snaží alespoň částečně rozšířit teoretické poznatky a přispět novými tématy do odborné diskuse. Je v ní snaha pokládat i odpovídat na otázky, které se k problematice nabízejí a které nejsou v českém právním prostředí prozatím příliš řešené, přičemž není skrývána četná inspirace zejména v německých a rakouských zdrojích. Angloamerická řešení jsou u tohoto tématu natolik odlišná, že byla v publikaci aplikována pouze v části obecných koncepcí, přístupů a zásad. Byla by využitelná při rozboru skutkových podstat, ale těm je věnován jen skromný prostor. Cílem je zároveň podpořit další rozvoj institutu v českém právním prostředí, stejně jako jeho další zkoumání.

Text podchycuje základní teoretické problémy institutu z hmotněprávního i procesněprávního pohledu, přičemž se záměrně vyhýbá pouze rozborům jednotlivých skutkových podstat odporovatelnosti a také hloubkovému rozboru jejího předmětu. Tyto oblasti si autor nechává pro případné budoucí rozšíření publikace, a proto se jim věnuje níže pouze okrajově. Jsou zahrnuty jen nezbytně nutné informace pro celkový kontext zkoumaného problému. Zejména totiž problematice předmětu odporovatelnosti je třeba věnovat značný prostor, a to nejen pro velkou rozmanitost typů jednání s právními následky.

K cizojazyčným zdrojům je vhodné uvést, že ty byly přeloženy do českého jazyka pro lepší orientaci a čtivost textu. Všechny případné překlady v textu učinil sám autor za konzultace lépe jazykově vybavených kolegů.

Pro vyloučení případných pochybností je na tomto místě konstatováno, že veškeré v textu uvedené názory jsou toliko autorovy (samozřejmě s výjimkou těch citovaných).

Publikace pracuje s právními předpisy ve stavu ke dni 14. února 2020. Ke stejnému dni je reflektována i judikatura a další citované zdroje.

[1]  Viz např. statistiky na portálu Insolcentrum.cz. Počty případů a statistiky. [online] [cit. 2020-02-14]. Dostupné z: https://www.insolcentrum.cz/pocty-pripadu-statistiky/

1

Vymezení pojmů

Tato publikace se zaměřuje – slovy zákona – na neúčinnost právních úkonů dle insolvenčního zákona. Jedná se však o problematické označení vyvolávající nejasnosti a nepřesnosti nejen v návaznosti na tradici a teoretický přístup,1 ale současně je, resp. bylo, matoucí i ve vztahu k § 42a zák. č. 40/1964 Sb., který byl v době přijetí insolvenčního zákona účinný a upravoval výslovně dle příslušné rubriky odporovatelnost. Je totiž pak otázka, zda tím nedošlo ke změně povahy zkoumaného nástroje. Současně se jedná i z jazykového pohledu o zavádějící pojem (zaměnitelnost s neúčinností právního jednání, např. pro existenci podmínky), nehledě na to, že je neúčinnost v užším slova smyslu chápána jako následek odporovatelnosti.2 Proto je třeba na úvod vysvětlit, jak tyto pojmy jsou používány dále v textu, přičemž případné konkrétní obsahové vymezení je v příslušných kapitolách. Současně je pro tuto publikaci uvedena v soulad nestejnost insolvenčního zákona a občanského zákoníku v používání pojmů právních úkonů a jednání. Konečně je i vysvětleno dvojí vnímání odpůrčího práva i vztah k pojmu odpůrčí nárok.

Nejprve je žádoucí předeslat, že insolvenční zákon nadále i po 1. lednu 2014 (až na výjimky^3) používá pojem právní úkon, přestože obecná úprava obsažená v občanském zákoníku již pracuje s pojmem právní jednání. Tyto pojmy lze považovat obsahově za synonyma^4 a pro sjednocení je v publikaci zvoleno používání novějšího pojmu právního jednání z obecného právního předpisu. Pojem „právní úkon“ bude použit pouze u přímých a nepřímých citací či v případech výslovné nutnosti jej užít.

K posledně zmíněnému je namístě ještě poznámka, že prvorepubliková, rakouská i německá doktrína vysvětluje, že odporovatelnost se týká právních úkonů, právních činů (Rechtshandlung v jednotném čísle), tedy množině širší, než je množina právních jednání (Rechtsgeschäft v jednotném čísle) ve smyslu občanského zákoníku. Jak vysvětluje Bilovský^5, odporovatelnými jsou jakékoli činy dlužníka, které mají právní následky a nejsou právními jednáními.6 Podobně o tom hovoří Bartsch s Heilem^7, König^8 nebo i de Bra^9 či Kirchhof^10. Mohlo by se tedy nabízet, že zákonodárce chtěl zachovat pojem „právní úkon“ v insolvenčním zákoně úmyslně s tím, že je možné odporovat širšímu okruhu právních činů dlužníka než jeho právním jednáním ve smyslu občanského zákoníku. Tak tomu však není, zjevně se nejedná o úmysl zákonodárce, zejména proto, že byl tento pojem zachován prakticky v celém zákoně. Navíc v době přijetí insolvenčního zákona byl používán pojem právní úkon. Je tedy třeba akceptovat závěr, že zachováním pojmu právní úkon neměl zákonodárce ničeho v úmyslu, byť by to bylo vhodné a souladné s historickým i cizozemským přístupem, jak je zmíněno výše.

1.1
Neúčinnost a odporovatelnost

Jak již bylo zmíněno, insolvenční zákon (i občanský zákoník) neobsahuje již termín odporovatelnosti, avšak (relativní)11 neúčinnosti. Jedná se o změnu terminologie po dlouhotrvající tradici, neboť pojem odporovatelnost jakožto označení celého institutu (či vlastnosti právního jednání/úkonu) byl používán od počátku jeho úpravy na našem území v 19. století^12 až do 31. prosince 2007 v insolvenčních poměrech a do 31. prosince 2013 v obecné mimoinsolvenční úpravě. Dokonce i v průběhu socialistického zákonodárství, kdy od roku 1964 byla odporovatelnost upravena pouze v zákoně č. 101/1963 Sb., o právních vztazích v mezinárodním obchodním styku (zákoník mezinárodního obchodu), nedošlo k přerušení „tradice pojmenování“.

Nelze přehlédnout, že i důvodová zpráva k insolvenčnímu zákonu^13 ještě pracuje s odporovatelností a s neúčinností pouze jako jejím následkem. Kupodivu stejně tak navrhovaný text zmíněného tisku původně v hlavě VII odlišoval neúčinnost a odporovatelnost.14 Až v usnesení ústavně právního výboru ze 78. schůze dne 20. ledna 2006 došlo k odstranění pojmu odporovatelnost z rubrik. Důvody nejsou zřejmé a ani veřejně dostupné. Lze se pouze dohadovat, přičemž určitým vodítkem může být důvodová zpráva k občanskému zákoníku^15, podle které „osnova se vrací k institutu relativní neúčinnosti právních jednání, a opouští tak pojem odporovatelnosti (§ 42a stávajícího občanského zákoníku). Důvodem této změny je fakt, že odporovatelnost je institutem práva procesního, zatímco neúčinnost institutem práva hmotného“. Ačkoli není patrné, v jakém směru mělo být míněno to „vracení“, když od 19. století nebyl takto institut označován, nelze přehlédnout shodnost (či minimálně velkou podobnost) s argumentací Knappa^16, kterou ale nelze akceptovat, neboť odporovatelnost byla vždy v insolvenčních i mimoinsolvenčních poměrech hmotněprávním institutem.17 Tomu odpovídá i úprava odporovatelnosti v insolvenčním zákoně, jež je na první pohled hmotněprávní, neboť zejména neobsahuje s jednou výjimkou^18 žádné procesní normy upravující průběh řízení^19. Možná tím byla míněna zákonná neúčinnost dle zákona a konkursu a vyrovnání, což ale nedává v poměrech občanského zákoníku smysl. Pokud tím snad byla míněna procesní teorie o pomocném prostředku exekuce nebo konkursního řízení,20 nejenže by bylo vhodné takovou návaznost citovat, ale současně by se jednalo o překonanou teorii, jak tamtéž (již) Bilovský vysvětluje. Zjevně však o takovou spojitost nešlo.

Pojem neúčinnosti [případně „relativní neúčinnosti“, „(relativní) bezúčinnosti“, něm. „relative Unwirksamkeit“] je naopak tradičně používán jako pojmenování následků úspěšné odporovatelnosti. Nepoužívá se k označení celého institutu. Stačí se např. podívat byť jen na § 27 odst. 2 RKŘ/IO, § 29 odst. 2 KŘ, ale ještě i na § 42a odst. 1 zák. č. 40/1964 Sb.

Proto je současné označení v insolvenční zákoně i občanském zákoníku nepřesné, až nesprávné^21 a nadto matoucí^22 s ohledem na shodnost s označením institutu (ne)účinnosti právních jednání (§ 548 až 550 obč. zák.), u které je výstižné Knappovo označení absolutní neúčinnosti.23 Lze však konstatovat, že neúčinnost (resp. relativní neúčinnost) jako označení nástroje (v širším slova smyslu) se obsahem shoduje s tradiční odporovatelností. Je to však ve své podstatě jen název.24 Proto je v textu pracováno s pojmem odporovatelnosti jakožto označení institutu. Neúčinnost či relativní neúčinnost je používána v užším slova smyslu jakožto následek odporovatelnosti.25 Tomu odpovídá i dále používané označení odporovatelné právní jednání, čímž je míněno právní jednání, jehož neúčinnost ještě nebyla vyslovena, a (relativně) neúčinné právní jednání, u něhož se tak již stalo. Pokud je uvedeno, že právní jednání je odporované, je tím míněna fáze mezi uplatněním odporovatelnosti a rozhodnutím o ní.

Jestliže se zákonodárce rozhodl změnit označení institutu odporovatelnosti na (relativní) neúčinnost, nejedná se tedy o změnu obsahu a povahy odporovatelnosti jako takové.26 Tomu odpovídá i pokračující používání pojmu odpůrčí žaloba (v insolvenčním zákoně i občanském zákoníku), odpůrčí nárok (v insolvenčním zákoně), stejně jako slovesa odporovat (v insolvenčním zákoně i občanském zákoníku). Pojem odporovatelnosti pak používá i česká verze nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) 2015/848, o insolvenčním řízení. Je možné pouze spekulovat, že zákonodárce měl v úmyslu vytvořit termín souladný s relativní neplatností (hlavně z pohledu nutnosti uplatnění), avšak přitom opomněl tradiční terminologii a rozdílnost obsahů pojmů.

Konečně je vhodné uvést, že odporovatelnost měla v minulosti synonymum v pojmu naříkatelnost^27, německy „Anfechtung“. V anglo-americkém právu je odporovatelnost označována jako „the avoidance“ či „avoidance transactions“.28

1.2
Odpůrčí právo a nárok

Odpůrčí právo má dva významy, a to v objektivním a subjektivním slova smyslu.29 V objektivním slova smyslu se jedná o soubor právních norem upravujících odporovatelnost.30

V subjektivním slova smyslu se jedná o právo insolvenčního správce (pro mimoinsolvenční poměry věřitele) domáhat se odporovatelnosti dlužníkových právních jednání, resp. práva dosáhnout právních následků dlužníkových odporovatelných právních jednání.31

Odpůrčí nárok se pak jeví jako pojem totožný s odpůrčím právem v subjektivním slova smyslu. Obsahovou shodnost lze dovodit přímo z insolvenčního zákona z § 239 odst. 3, ale obdobně též z toho, co o odpůrčím nároku hovoří např. Štajgr^32, Voska^33, Hora^34, Richter^35, ale i Bartsch s Heilem^36 či König^37 (není míněno ve smyslu shody odpůrčího nároku dle insolvenčního zákona a KŘ či IO). Odpůrčí nárok a odpůrčí právo v subjektivním slova smyslu jsou v textu používány jako synonyma.

Pro vyloučení pochybností musí být odlišeny tzv. odporové spory,38 jež jsou incidenčními spory o pravost, výši či pořadí pohledávky dle § 159 odst. 1 písm. a) IZ. Oproti tomu jsou spory z odpůrčí žaloby nazývány odpůrčími spory. V textu jsou požívány posledně zmíněné pojmy zaměnitelně se shodným významem.

Odpůrčí žaloba je v textu ve stejném smyslu dle insolvenčního zákona označována někdy též jako pauliánská žaloba.

1.3
Subjekty odporovatelnosti

Při práci s odporovatelností je nutné důsledně odlišovat terminologický obsah označení jednotlivých subjektů, kterých se přímo týká. Jde o insolvenčního správce, dlužníka, věřitele a odpůrce.

Osobou výlučně aktivně legitimovanou k uplatnění odpůrčího práva v subjektivním slova smyslu, resp. jeho nositelem, je v insolvenčním právu pouze insolvenční správce, a to i když není osobou s dispozičním oprávněním.39

Insolvenční odporovatelnost se týká právních jednání dlužníka podle insolvenčního zákona. Jedná se o insolvenčního dlužníka, jenž nese procesněprávní význam v úzkém slova smyslu dle insolvenčního zákona [viz § 9 písm. b) a § 14 odst. 1 IZ]. V jednoduchosti je insolvenční dlužník ten, v jehož věci je insolvenční řízení vedeno. Nejde tedy o pojem totožný s dlužníkem dle občanského zákoníku, resp. obecně dle hmotného práva či dle jiného právního předpisu. Může se stát, že insolvenční dlužník není ve skutečnosti dlužníkem podle hmotného práva. Příkladem mohou být např. tzv. šikanózní insolvenční návrhy.

Pro věřitele platí shodné, neboť insolvenčním věřitelem je pouze ten, který je jím podle insolvenčního zákona. Ačkoli tedy třeba insolvenční dlužník má více věřitelů podle občanského zákoníku, insolvenční věřitelé mohou být pouze částečně se prolínající množina. Tento fakt je třeba si uvědomit zejména při úvahách nad střety insolvenční a obecné odporovatelnosti.

Žalobcem v incidenčním sporu založeném odpůrčí žalobou [§ 159 odst. 1 písm. d) IZ] je insolvenční správce. Tradičně bývá též označován jako odporovatel (viz např. výslovně § 44 KŘ). Žalovaný je v takovém sporu tradičně označován jako odpůrce (viz opět např. § 44 KŘ; něm. „Anfechtungsgegner“ – srov. např. § 41 RKŘ/IO^40). Žalována je osoba, o které se insolvenční správce domnívá, že jde o osobu, v jejíž prospěch bylo neúčinné právní jednání učiněno nebo která z toho měla prospěch (§ 237 odst. 1 IZ), případně jejich dědici nebo právní nástupci za vymezených podmínek (§ 237 odst. 2 IZ). Pokud nebude uvedeno jinak, v publikaci je pro takovou osobu používán pojem odpůrce.

Opět je třeba odlišit odpůrce podle insolvenčního zákona a odpůrce podle občanského zákoníku. Zejména při úpadku odpůrce (lhostejno jakého) totiž dochází ke komplikovanějším vztahům, kde je nutné takové obsahové definice chápat.

2

Historický vývoj^41

Odporovatelnost, resp. slovy zákona^42 (relativní) neúčinnost, je vnímána jako pevná součást českého právního řádu. Jak lze předpokládat, tento institut se v něm neobjevil až v posledních letech, ale má dlouhý historický vývoj. Na ten se v rámci českého práva zaměřuje tato část.

Důvodem zařazení tohoto tématu je nejen nutnost pochopení souvislostí spolu s tím, co je míněno již zmiňovanou tradicí, ale také přehlednost vývoje v čase. Současně doplňuje terminologická vymezení z předchozí kapitoly.

Prvně jsou uvedeny římskoprávní základy a inspirační zdroje pro rakouské právo, na které ještě dnes úprava odporovatelnosti v českém právním prostoru navazuje^43. Po přiblížení prvorepublikové legislativy je vysvětleno faktické přerušení tradice vývoje odporovatelnosti po dobu socialistického zákonodárství. Po něm je znovu zavedena odporovatelnost s příchodem obnovy svobody a demokracie a hlavně tržního hospodářství v devadesátých letech minulého století. Přehled je ukončen aktuálním stavem.

2.1
Kořeny právní úpravy obecně a v rakouském právu

Jako v mnoha jiných případech již římské právo znalo ochranu pro věřitele proti dlužníku, jenž se k jejich újmě zbavil majetku. Tímto prostředkem byla actio Pauliana, jak se dodnes odpůrčí žalobě říká.

V římském právu patřila pauliánská žaloba mezi nástroje „in integrum restitutio“, které sloužily k odejmutí právních účinků právním skutečnostem, které byly způsobeny ke škodě, újmě někoho jiného. Takové jednání sice bylo podle platného práva (iure), ale proti vyšší spravedlnosti (aequitas). Rozhodnutím soudního magistrata docházelo k navrácení v předešlý stav.44

Lze podotknout, že až za Justiniána (přelom 5. a 6. století n. l.) došlo ke sjednocení dvou starších instrumentů^45 řešících tento pro věřitele nežádoucí stav v actio Pauliana.46

O žalobě samotné (zjednodušeně) platilo, že pokud dlužník zcizil něco ze svého majetku s úmyslem zkrátit své věřitele (in fraudem creditorum), bylo možné takovému zcizení odporovat proti třetí osobě, vůči které jednání dlužníka směřovalo, a to za podmínky, že o úmyslu dlužníka jako zcizitele věděl.47

Lze shrnout, že k uplatnění odporovatelnosti bylo možné přistoupit tehdy, pokud byly splněny tři předpoklady. Bylo to consilium fraudandi u dlužníka, tedy jeho vědomí o tom, že jednáním zmenšujícím své jmění zkracuje věřitele. Dále conscientia fraudis, tedy povědomí o charakteru jednání dlužníka u toho, kdo má ze zkracujícího jednání dlužníka prospěch; to se nezkoumalo tehdy, bylo-li nabytí bezúplatné, přičemž pak byl nabyvatel povinen vydat pouze obohacení. Konečně to byl eventus fraudis, tedy že věřitelé byli skutečně jednáním dlužníka zkráceni, což se zjistilo až po prodeji dlužníkova majetku v majetkové exekuci.48

Žaloba mohla směřovat i proti právnímu nástupci. Cílem žaloby bylo navrácení do původního stavu.49 Jednání dlužníka nemuselo spočívat pouze ve zcizení, ale mohlo jít též o vznik nového dluhu nebo opominutí jednání, která byla nutná pro zachování práva.50

Jak lze vidět, již římskoprávní úprava byla na vysoké úrovni a obsahovala stejné charakteristické rysy a složky, které jsou typické pro současnou odporovatelnost.

V právu platném na českém území nebyla pauliánská žaloba recipována až do 19. století, ve kterém zde platilo rakouské právo rakousko-uherské monarchie. Nebyla zapracována do ABGB ze dne 1. června 1811, ale ani předtím do Josefínského konkursního řádu z roku 1781, a dokonce se ještě nevyskytovala ani v zákoně č. 1/1869 ze dne 25. prosince 1868, jímž byl zaveden konkursní řád. Stalo se tak až zákonem č. 36 ř. z. ze dne 16. března 1884, o odporu proti právním činům, jež týkají se jmění dlužníka insolventního.51

Inspiračním zdrojem zmíněného odpůrčího zákona byla pruská úprava vyvíjející se od 18. století do roku 1855, kdy byl přijat „zákon týkající se práva věřitele odporovat právním jednáním plateb neschopného dlužníka mimo konkurs“. Úprava se opírala také o (celo)německý odpůrčí zákon z roku 1879.52 Z pruského konkursního řádu do značné míry vycházel i zmíněný konkursní řád z roku 1868.53

2.2
Rakouské právo

S ohledem na to, že území dnešní republiky spadalo pod rakouské země, tzv. Předlitavsko, bylo na našem území platné rakouské právo. Jak již bylo zmíněno, v jeho rámci se první komplexní úprava odporovatelnosti objevila až v odpůrčím zákoně z roku 1884.

Předtím byla pouze v ABGB úprava v § 665^54 (problematika dědického práva ohledně odkazu dluhu), § 950^55, § 953^56, § 1286^57 (problematika důchodu a vrácení daru) a v tehdejším obchodním zákoníku v čl. 259 vztahujícím se k tichému společenství^58. Úprava konkursního řádu z roku 1868 sice obsahovala ustanovení o možnosti „stíhat odporem předešlé činy právní dlužníka obecného“ v § 24^59, ale ve své podstatě dané ustanovení pouze odkazovalo na již zmíněnou úpravu v ABGB, která však byla značně nedostatečná.60

Odpůrčí zákon z roku 1884 obsahoval úpravu odporovatelnosti jak pro konkurs (§ 1 až 27), tak pro mimokonkursní právní jednání (§ 28 až 45). Na konci obsahoval úpravu společnou (§ 46 až 53). Byl postaven na skutkové podstatě zkracujících právních jednání. Tento zákon již vcelku upravoval odporovatelnost obdobně, jako byla upravena v následujících právních předpisech,61 přičemž se dle Sedláčka^62 zákon osvědčil a jeho ustanovení byla s menšími úpravami převzata v následující úpravě z roku 1914.

Odporovatelnost byla poté nově upravena císařským nařízením (někdy také patentem) č. 337/1914 ř. z., jímž se zavádí řád konkursní, řád vyrovnávací a řád odpůrčí. Jak vysvětluje Štajgr^63, konkursní řád z roku 1868 byl kritizován právníky i lidmi činnými v hospodářském životě a v praxi se neosvědčil^64 a jeho slovy „zklamal“, přičemž vyjmenovává jednotlivé příčiny (jedním z hlavních byla přílišná autonomie věřitelů, dále byl velmi omezován rozsah konkursní podstaty, věřitelé velmi často volili mimoinsolvenční cesty k uspokojování svých pohledávek a navíc byly značně vysoké náklady na řízení). Tento důvod spolu s vypuknutím první světové války vedl k přijetí nového, zmodernizovaného zákona, který zdokonalil odpůrčí právo a po belgickém vzoru normoval samostatný vyrovnací řád.65 Tento nový zákon měl tři samostatné části, a to řád konkursní [upravující konkursní řízení včetně konkursní odporovatelnosti, případně též označované jako naříkatelnosti^66, německy „Anfechtung“ (jak již bylo zmíněno), a to v § 27 až 43], řád odpůrčí (upravující samostatně mimokonkursní odporovatelnost v celkem 20 paragrafech) a vyrovnací řád (upravující vyrovnání). Jednalo se opravdu o moderní předpis, o jehož kvalitě svědčí i to, že v Rakousku platí, byť notně novelizován a modernizován, dodnes^67. Zejména odporovatelnost nebyla prakticky téměř novelizována^68. Ještě lze zmínit, že tento zákon upravoval i neúčinnost (bezúčinnost) ze zákona, a to v § 3 RKŘ. Odporovatelnost v něm upravená byla již v té době velmi podobná současné úpravě, její hlavní skutková podstata byla v podobě zkracujícího právního jednání (úkonu) dlužníka. Zejména mimoinsolvenční právní úprava v občanském zákoníku je velmi inspirována úpravou odpůrčího řádu.

Pro úplnost přehledu a pro zajímavost je na tomto místě vhodné zamířit i na Slovensko a Podkarpatskou Rus, resp. tehdy na uherskou část monarchie, tzv. Zalitavsko. Na tomto území byla odporovatelnost upravena až do roku 1931 uherským konkursným zákonem z roku 1881 (zák. čl. XVII/1881), ale jen pro konkursní řízení; mimokonkursní odporovatelnost nebyla upravena.69 Zmíněný konkursný zákon obsahoval odporovatelnost (podle tamní úpravy napadnutie) v § 26 až 37, přičemž úprava to byla obdobná jako v odpůrčím zákoně z roku 1884.70 Nutno podotknout, že v uherských zemích tak byla odporovatelnost (krom toho jednoho ustanovení) zavedena dříve než v rakouských zemích.

2.3
Do roku 1950

Na základě zákona č. 11/1918 Sb., o zřízení samostatného státu československého (ze dne 28. října 1918), jeho čl. 2 (tzv. recepční normy) byly nadále v československém právu platné a účinné jak císařské nařízení 337/1914 ř. z., jímž se zavádí řád konkursní, řád vyrovnávací a řád odpůrčí (pro původní tzv. Předlitavsko včetně Čech, Moravy a Slezska), tak konkursný zákon čl. XVII/1881 (pro původní tzv. Zalitavsko včetně Slovenska a Podkarpatské Rusi). Převážná většina prvorepublikové judikatury k odporovatelnosti pak je věnována právě výkladu těchto předpisů. Je tomu tak z logických důvodů, neboť následně představený předpis nestihl ve své podstatě pořádně vejít v užití z důvodu historických událostí kolem druhé světové války a následného převratu v roce 1948.

Zmíněným předpisem, který nahradil shora uvedenou rakousko-uherskou právní úpravu, byl zákon č. 64/1931 Sb., kterým se vydávají řády konkursní, vyrovnací a odpůrčí. Jednalo se o jeden z mála unifikačních úspěchů československého prvorepublikového zákonodárství.71 Odpůrčí právo bylo ve své podstatě téměř identicky převzato z rakouského zákona z roku 1914. Bezúčinnost ze zákona upravoval § 4 KŘ, konkursní odporovatelnost § 29 až 46 KŘ a mimokonkursní odporovatelnost pak opět samostatný odpůrčí řád, který taktéž kopíruje rakouskou předlohu, tentokrát v 21 paragrafech. Nadále skutková podstata spočívala ve zkracujícím jednání.

Jednalo se opět o moderní předpis, z něhož je dodnes vycházeno při výkladu a aplikaci (nejen) odporovatelnosti jak dle insolvenčního zákona^72, tak občanského zákoníku^73.

Tento právní předpis pozbyl platnosti dne 31. prosince 1950, jak je vysvětleno dále.

Zde se ještě sluší poznamenat, že odporovatelnost obsahovaly i znárodňovací předpisy z let 1944 až 1951.74

2.4
Od roku 1950 do roku 1991

V období komunistické totality došlo po ukončení demokratického vývoje Československa nejen k mnoha změnám společenským, ale současně i právním. Na konkursní a odpůrčí právo měly tyto změny rozsáhlý dopad.

Konkursní právo bylo jako (nepotřebné) zrušeno § 675 bodem 21. zákona č. 142/1950 Sb., o řízení ve věcech občanskoprávních (občanským soudním řádem), ke dni 31. prosince 1950 (účinnosti nabyl dne 1. ledna 1951; viz jeho § 678), a to spolu s celým zákonem č. 64/1931 Sb., kterým se vydávají řády konkursní, vyrovnací a odpůrčí. Tím došlo i k likvidaci konkursní odporovatelnosti až do roku 1991. Konkursní právo bylo „nahrazeno“ nefunkčním^75 institutem exekuční likvidace majetku v § 570 až 605 zmíněného zákona č. 142/1950 Sb. a později v § 352 až 354 o. s. ř., a to až do 30. září 1991 (zrušena byla § 72 z. k. v.).

Mimokonkursní odporovatelnost byla však zachována. Zákonem č. 141/1950 Sb., občanským zákoníkem, který nabyl taktéž účinnosti 1. ledna 1951 a nahradil zejména do té doby platný a účinný obecný zákoník občanský z roku 1811 (ABGB), byla odporovatelnost upravena v § 46 až 52. Jednalo se o mnohem skromnější právní úpravu odporovatelnosti, ačkoli základní principy byly zachovány. Šlo však v „rozvoji“ tohoto institutu o velký skok zpět. I úprava odpůrčího zákona z roku 1884 byla na první pohled propracovanější. Lze si však všimnout, že odporovatelnosti byla věnována alespoň ještě pozornost právní vědy^76 a byla i aplikována^77.

V následném vývoji došlo ke zrušení právní úpravy odporovatelnosti již fakticky zcela. Zákon č. 141/1950 Sb., občanský zákoník, přestal (kromě § 12 odst. 2, pokud upravoval uzavírání pracovních smluv, a § 22 a § 352) platit ke dni 31. března 1964, jak plyne z § 509 bodu 1. a § 510 zák. č. 40/1964 Sb., ve znění ke dni účinnosti 1. dubna 1964. Tím došlo i ke zrušení právní úpravy odporovatelnosti. Tento (tehdy nový) občanský zákoník úpravu odporovatelnosti nepřevzal, neboť tehdejší zákonodárce měl za to, že se jedná o vzácné případy a současně že takové úkony lze postihnout absolutní neplatností z důvodu, že se taková právní jednání příčí zájmům společnosti; věřitel měl případně právo na náhradu škody.78 To odpovídá charakteru státem řízeného hospodářství a absenci tržních mechanismů spolu s nezájmem státu o ochranu věřitelů, tedy podobě tzv. socialistického práva.79

Odporovatelnost byla zachována pouze v zákoně č. 101/1963 Sb., o právních vztazích v mezinárodním obchodním styku (zákoník mezinárodního obchodu), a to v jeho § 40 až 43. Jednalo se o kusou úpravu, a navíc sloužila pouze pro případné právní vztahy s mezinárodním prvkem – pro mezinárodní obchod tehdejšího socialistického státu. Vnitrostátně tedy aplikována tato ustanovení nebyla. Zákon byl zrušen ke dni 1. ledna 1992 (viz § 775 obch. zák.) § 772 bodem 2. obch. zák.

Tento stav trval až do sametové revoluce, přesněji do roku 1991.

2.5
Po roce 1989

Po sametové revoluci docházelo k velmi rychlým společenským změnám a s příchodem tržního hospodářství a demokratizací státu se objevila potřeba tomu přizpůsobit i právní úpravu. S těmito změnami se vrátila i odporovatelnost, a to nejprve společně s obnovením konkursního práva, které bylo nezbytné pro fungování tržního hospodářství.80

Návrat do českého práva nastal ke dni 1. října 1991 spolu s účinností zákona č. 328/1991 Sb., o konkursu a vyrovnání. S ohledem na to, že tato úprava byla přijata dříve než novelizace občanského zákoníku, obsahoval zákon o konkursu a vyrovnání v § 15 obecnou odporovatelnost pro právní poměry i mimo konkurs a v § 16 pak speciální úpravu pro konkurs. Úprava to byla stručná, a byla dokonce více strohá než úprava občanského zákoníku z roku 1950 a zdaleka nedosahovala propracovanosti prvorepublikové úpravy. Jediné rozšíření oproti úpravě z roku 1950 byl § 16 obsahující modifikace pro konkursní řízení.

Vzápětí došlo i na novelizaci zákona č. 40/1964 Sb., a to rozsáhlou novelou provedenou zákonem č. 509/1991 Sb., kterým se mění, doplňuje a upravuje občanský zákoník, v jejímž rámci se tak ke dni 1. ledna 1992 v občanském zákoníku objevila úprava § 42a, tedy mimokonkursní odporovatelnost. Inspiračním zdrojem úpravy § 42a zák. č. 40/1964 Sb. byla úprava odporovatelnosti v zákoně č. 141/1950 Sb., občanském zákoníku.81

Ve stejný den nabyl účinnosti i zákon č. 513/1991 Sb., obchodní zákoník, který ve svém § 478 upravoval odporovatelnost pro případy zhoršení postavení věřitele při prodeji podniku.

Úprava § 42a zák. č. 40/1964 Sb. i § 478 obch. zák. byla v nezměněné podobě po celou dobu platnosti obou předpisů.

Za tohoto stavu došlo (dočasně) k dualitě právní úpravy mimokonkursní odporovatelnosti, která měla prakticky stejný obsah v § 42a zák. č. 40/1964 Sb. i § 15 z. k. v. Tato dvojakost byla odstraněna až novelizací s účinností od 1. června 1996.82 Zmíněný zákon změnil § 15 i § 16 z. k. v. tak, že v § 16 od té doby byl pouze odkaz na § 42a zák. č. 40/1964 Sb. V § 15 byla zavedena neúčinnost ze zákona vázaná na účinky prohlášení konkursu, jež nebyla uplatňována odpůrčí žalobou, ale pouhým soupisem plnění (či věci) do konkursní podstaty^83. Kromě rozšiřování výčtu neúčinných právních jednání úpadce v § 15 z. k. v. pak už tato úprava v podstatě nedoznala změn. Pro úplnost je třeba dodat, že později ještě zákonná neúčinnost^84 přibyla v § 4a odst. 1 písm. a), § 5d odst. 1 písm. d), § 9c a § 14 odst. 1 písm. a) z. k. v.

Konkursní úpravu zákonné neúčinnosti i odporovatelnosti nahradila k 1. lednu 2008 (zejména) úprava (relativní) neúčinnosti podle insolvenčního zákona. Ta však svým obsahem nadále tradiční odporovatelností^85. Je mnohem propracovanější a více odpovídá moderním standardům tohoto institutu. Přišla jak s tradiční skutkovou podstatou zkracujících právních jednání (včetně právních jednání bez přiměřeného protiplnění), tak s novou úpravou zvýhodňujících právních jednání. Jejími inspiračními zdroji byla prvorepubliková úprava jak císařského nařízení č. 337/1914 ř. z., jímž se zavádí řád konkursní, řád vyrovnávací a řád odpůrčí, tak zejména zákona č. 64/1931 Sb., kterým se vydávají řády konkursní, vyrovnací a odpůrčí^86. Současně pak byla inspiračními zdroji i doporučení Světové banky (Principle C11)87 a UNCITRAL^88. Aktuálně je insolvenční odporovatelnost upravena zejména v § 235 až 243 a dále pak i v § 111 a § 248 odst. 2 a 3 IZ. V § 246 odst. 2 IZ bylo zachováno reziduum zákonné neúčinnosti.

Mimoinsolvenční odporovatelnost dle § 42a zák. č. 40/1964 Sb. platila pak až do 31. prosince 2013. Následně byla nahrazena úpravou zákona č. 89/2012 Sb., občanského zákoníku, a to v § 589 až 599.

3

Prameny právní úpravy, principy odporovatelnosti

Pro pokračování k jádru problematiky je po terminologickém a historickém přehledu připojen přehled právní úpravy a její charakteristika. V následujících odstavcích je vedle samotné úpravy představen vztah právní úpravy insolvenčního zákona k dalším předpisům, povaha norem odporovatelnosti, jejich stručný popis a na okraj je i připomenuta mezinárodní úprava. Současně jsou také zmíněny základní zásady odporovatelnosti, na nichž stojí nebo kterých se dotýká.

3.1
Úprava insolvenčního zákona

Insolvenční zákon podle svého § 1 „upravuje řešení úpadku a hrozícího úpadku dlužníka soudním řízením některým ze stanovených způsobů tak, aby došlo k uspořádání majetkových vztahů k osobám dotčeným dlužníkovým úpadkem nebo hrozícím úpadkem a k co nejvyššímu a zásadně poměrnému uspokojení dlužníkových věřitelů, a oddlužení dlužníka“. Jeho úprava je komplexní a maximálním způsobem v sobě koncentruje řešení co nejvíce otázek a problematiky spojené s úpadkem dlužníka. Je vždy zákonem speciálním ve vztahu k jiným předpisům, pokud jde o insolvenční řízení a řešení úpadku dlužníka v jeho rámci; jiné předpisy se použijí pouze tam, kde výslovně insolvenční zákon na ně odkazuje či jiný zákon explicitně upravuje insolvenční problematiku.89 Typické jsou odkazy na občanský soudní řád (zejména § 7 IZ) či exekuční řád.

Shodné pak platí i pro úpravu odporovatelnosti, přičemž ta je navíc zcela komplexní a ustanovení občanského zákoníku o odporovatelnosti se nepoužijí, respektive ji v insolvenčním řízení zcela nahrazuje.90 Jedná se o jeden z mnoha projevů komplexnosti úpravy insolvenčního řízení, která nutí věřitele uplatnit své nároky postupy insolvenčního zákona [viz i § 5 písm. d) IZ]. Současně je však nutné uvést, že případné jiné otázky neupravené hmotněprávními předpisy insolvenčního zákona je třeba řešit dle občanského zákoníku (např. níže uvedená otázka povahy norem insolvenční odporovatelnosti).

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Odporovatelnost v insolvenčním právu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.