USA

Školství a vzdělávání v kulturním kontextu

USA

Školství a vzdělávání
v kulturním kontextu

JAN PRŮCHA

Vzor citace:

PRŮCHA, J. USA – školství a vzdělávání v kulturním kontextu.

Praha: Wolters Kluwer ČR, 2021. 228 s.

Recenzenti:

RNDr. Hana Ripková, Ph.D.

PhDr. Mgr. Kryštof Kozák, Ph.D.

© prof. PhDr. Jan Průcha, DrSc., 2021

© Wolters Kluwer ČR, a. s., 2021

ISBN 978-80-7676-141-4 (brož.)

ISBN 978-80-7676-142-1 (epub)

ISBN 978-80-7676-143-8 (pdf)

ISBN 978-80-7676-144-5 (mobi)

Předmluva

Jedním ze základních postulátů moderní politiky vzdělávání je snaha, aby se jednotlivé země poučovaly od jiných z pozitivních vlastností jejich vzdělávacích systémů. K tomu účelu slouží popisy a analýzy školství a vzdělávání zejména těch zemí, které dosahují excelentních výsledků v ekonomice, ve vědách a v jiných sektorech života společnosti. Je nepochybné, že Spojené státy americké jsou pro Českou republiku jednou ze zemí s vynikající úrovní v mnoha ohledech. Proto je zarážející, že zájem českých odborníků o školství a vzdělávání v USA je velmi chabý.

Je skutečně překvapivé, že za 30 let svobody a demokracie po roce 1989 nebyla v českém prostředí vytvořena žádná monografie, která by systematicky a komplexně popisovala a objasňovala, jak funguje školství a vzdělávání v USA.[1] Ve srovnání s tím během pouhých dvaceti let první Československé republiky (1918–1938) vzniklo pět fundovaných knižních monografií (a řada dalších dílčích monografií a časopiseckých publikací) o americkém školství a vzdělávání, které byly vytvořeny českými odborníky, většinou na základě jejich studijních pobytů v USA. Tento rozdíl mezi oběma obdobími je vskutku enormní a pro současnou dobu nepochopitelný.

1 Jedinou výjimkou je publikace o vysokém školství v USA (H. Ripková, 2006), která se ale jinými složkami amerického vzdělávacího systému nezabývá.

Tuto knihu jsem zpracoval s cílem zaplnit mezeru v našem poznání, pokud jde o USA. Usiloval jsem o to, aby byl pro pedagogické odborníky, pro učitele všech druhů škol, pro studenty pedagogických a sociálně vědních oborů i pro širší veřejnost k dispozici systematický obraz o americkém školství a vzdělávání, s respektováním těchto zásad:

 Popis amerického vzdělávání musí být komplexní, tj. zahrnující všechny složky školství od vzdělávání předškolních dětí až ke vzdělávání na univerzitách, včetně alternativních škol, vzdělávání mládeže se speciálními potřebami, vzdělávání dospělých či učňovské profesní přípravy. Kromě toho musí být vysvětleno nejen klasické primární, sekundární a terciární školství, ale i související záležitosti vzdělávacího systému jako je např. profesní příprava učitelů nebo výsledky amerického školství.

 K tomuto popisu jsem přistupoval z pozice kulturně historické explanace, to znamená s objasněním historického vývoje amerického školství, jeho současných politických determinant, sociodemografické struktury americké populace (včetně etnických a rasových diferencí) a vlastností národní kultury (mentality) Američanů.

 Faktografická základna výkladu vychází z několika zdrojů informací: Především je to široká oblast amerických výzkumných publikací (tištěných a elektronických), včetně mnoha statistických přehledů o americkém školství a jeho výsledcích, které jsou pro USA typickým vyjádřením snahy cokoliv kvantitativně poměřovat.

 Druhým poznatkovým zdrojem byly mé dva studijní výjezdy do USA, i když jen krátkodobé a omezené na východní a středovýchodní oblasti USA. I tak mi poskytly příležitost k užitečným debatám s mnoha americkými odborníky, k návštěvám některých univerzit a prohlídce některých elementárních a středních škol. Nezávisle na tom jsem vedl pro mě užitečnou odbornou korespondenci s některými americkými psychology, psycholingvisty a pedagogy již od 80. let minulého století. Byli to např. James Wertch, Jere E. Brophy, Don Davies, Dan Slobin, Sally Kilgore, Josef Brožek aj., jimž také vděčím za některé věnované mi publikace.

 Jako důležitý zdroj poznatků jsem do knihy zařadil také subjektivní výpovědi několika českých studentek a studentů, kteří reflektují své zážitky a zkušenosti z amerického školství. Domnívám se, že tyto osobní výpovědi svou autentičností mohou doplňovat objektivní fakta a data uváděná v mém výkladu.

Čtenář tohoto textu shledá, že školství a vzdělávání v USA má nejen některé obdivuhodné rysy a výsledky, ale také že se potýká s mnoha vážnými problémy, které jsou většinou dlouhodobého charakteru a nesnadno překonatelné – jako je např. nízká úroveň vzdělanosti a vzdělavatelnosti některých skupin populace nebo rasové rozdíly ve vzdělávání. Jako sympatické se mi jeví to, že Američané o těchto problémech otevřeně mluví, staví se k nim odhodlaně čelem, i když možná někdy (viděno českýma či vůbec evropskýma očima) až s naivním odhodláním nedoceňujícím tvrdou realitu.

Rozhodně je pozitivním rysem americké národní kultury to, jak se její příslušníci většinou optimisticky dívají na budoucí vývoj svého vzdělávacího systému a vytrvale usilují o zlepšování jeho současného stavu. Hluboce zakotvená idea demokratického vzdělávání a svobodné volby příležitostí k vzdělávání pro všechny mladé lidi i dospělé v USA je právě jedním z těch principů, jenž v českém prostředí stojí za pozornost.

* * *

Usiloval jsem o to, aby text této knihy kriticky posoudili kompetentní odborníci. Jsem vděčný paní RNDr. Haně Ripkové, Ph.D. (ředitelce Fulbrightovy komise v Praze) a panu PhDr. Kryštofu Kozákovi, Ph.D. (Katedra severoamerických studií FSV UK), kteří text posoudili a poskytli k němu některé připomínky.

Praha, červen 2020

J. P.

1. HISTORICKÝ VZNIK A VÝVOJ AMERICKÉHO ŠKOLSTVÍ

Jak bylo zdůrazněno v Předmluvě, v této knize je problematika amerického školství a vzdělávání objasňována v historicko-kulturním kontextu. Chceme-li adekvátně poznat současný vzdělávací systém v USA, jeho charakter, specifičnosti, přednosti a problémy, musíme jej chápat jako podmíněný celkovým historickým vývojem země. Proto v této úvodní kapitole nejprve popíšeme situaci, v níž se začaly utvářet dějiny USA od jejich počátků před 400 lety.[2] V následujícím výkladu pak ukážeme, jak v tomto historickém kontextu vznikalo a vyvíjelo se americké školství.

2 Popis historie USA je podrobněji vyložen v historiografických publikacích, o něž se opíráme: Heideking, Mauch (2012); Maurois (1966); Reese, Rury (2012) aj.

Výchozím mezníkem amerických dějin je samozřejmě objevení Nového světa Evropany. Po průzkumných cestách Vikingů v 10.–11. století, kteří první přistáli na pobřeží Severní Ameriky, došlo k faktickému objevení Ameriky až koncem 15. století. Když Kryštof Kolumbus v roce 1492 poprvé přistál na území amerického kontinentu, začal se rozvíjet tvrdý boj několika evropských států o uchvácení co největšího území nového světadílu. Evropským dobyvatelům se zdálo, že objevený ráj s nekonečnými rozlohami jim prostě patří jako dar od Boha. Nastávalo období kolonizace, v němž k nejagresivnějším mocnostem patřili Španělé, Britové, Francouzi, Nizozemci, Portugalci.

1.1 Geografické a demografické prostředí

Na území dnešních Spojených států amerických se během 16. století usídlovali nejprve Nizozemci, kteří založili kolem roku 1610 osadu a u ní vybudovali pevnost nazývanou Nieuw Amsterdam. Ta byla později jako město pod vládou Angličanů přejmenována na New York. Mezi kolonizačními mocnostmi byli nejúspěšnějšími Britové, kteří se postupně zmocňovali rozsáhlých teritorií na východním pobřeží dnešních USA a během 17. a 18. století postupovali do vnitrozemí směrem na západ. Přitom v bojích dokázali porážet své soupeře – Francouze a Španěly, které postupně vytlačili z celého území Severní Ameriky (kromě frankofonní kanadské provincie Québec).

Země vyrůstala velice rychle. Téměř prázdná pevnina, živící sotva půl milionu indiánů, byla během jediného století zalidněna jinou pevninou – Evropou. Ještě koncem 18. století byla Severní Amerika velmi málo zalidněným teritoriem: V roce 1790 měly Spojené státy čtyři miliony obyvatel, z toho čtvrtinu tvořili černí otroci. Ale v roce 1840 to bylo již 17 milionů obyvatel a v roce 1880 již 30 milionů, v důsledku přirozeného přírůstku a přistěhovalectví. (Maurois, 1966)

Původní britská imigrace byla nejmohutnější na území Nové Anglie (New England), které zahrnovalo obce a vznikající první města v pobřežním pásmu od New Yorku až na sever ke kanadské hranici. Síla anglického osídlení zmohutněla natolik, že se radikální složky kolonistů pokoušely o osamostatnění z područí britského impéria. Toto úsilí vyvrcholilo po vojenských srážkách vyhlášením Deklarace nezávislosti 4. července 1776, což se považuje za den oficiálního vzniku Spojených států amerických. Ve válečných střetech s vojsky britského krále získali Američané faktickou nezávislost na své původní mateřské zemi.

Všechny tyto děje byly doprovázeny souběžně důležitými okolnostmi demografickými a ekonomickými, které se promítají až do kultury a vzdělávání v současných USA. Od počátku kolonizace působily na formující se kulturu a jako kontext vznikajícího školství tyto hlavní determinanty:

 Etnická variabilita populačního substrátu.

 Vyhlazování původního obyvatelstva – indiánů.

 Transfer černochů z Afriky a zavedení režimu otroctví.

 Náboženská rozmanitost imigrantů.

 Zásadní skutečností byla značná etnická a jazyková rozmanitost populace, která se utvářela ve vznikajících USA. Kromě dominantního zastoupení Angličanů a Skotů přicházeli do Ameriky v průběhu 17.–19. století početné skupiny Němců, Irů, Švédů, Italů, Slovanů (Rusové, Poláci, Ukrajinci a také Češi a Slováci) a dalších etnik. V tomto mísení etnik, kultur a jazyků – označovaném jako melting pot (tavící kotel) – se nejvíce prosadil anglosaský živel, jeho jazyk (angličtina), náboženství (protestantské) a právní systém. To se plně projevilo i v zakládaném školství a charakteru vzdělávání.

Ještě v prvních desetiletích 17. století nebyla dominantní role angličtiny a anglické kultury upevněna. Východní pobřeží od New Foundlandu na severu po Karolinu na jihu bylo zabydleno několika evropskými národy – Francouzi, Holanďany, Španěly – takže anglické osídlení nebylo souvislé, a tedy ani komunikace v angličtině. Podle některých historiků se angličtí osadníci odlišovali od zmíněných jiných evropských přistěhovalců tím, že jim nešlo hlavně o zlato či koření, nýbrž hlavně o půdu. Proto také pro Angličany usídlené v zemědělských obcích východního pobřeží představovali větší hrozbu jiní Evropané než domorodé obyvatelstvo.

Zároveň s tím, jak rostla expanze původních anglických kolonií směrem na západ, sílilo i postavení angličtiny jako komunikačního jazyka osídlenců přicházejících z různých zemí. Roku 1783, necelá dvě století po založení první anglické kolonie, se stala angličtina úředním jazykem celého východního pobřeží Severní Ameriky (Ostler, 2007). S postupně se rozšiřujícím územím USA (viz mapku na s. 15) se do roku 1890 angličtina stala hovorovým jazykem na území větším než 9 milionů kilometrů čtverečních, od Atlantického oceánu až k Tichému oceánu. Jak se dá vysvětlit toto mohutné rozšíření angličtiny?

(1) Příčiny rozšíření angličtiny jako komunikačního jazyka v Severní Americe

Vznik a vývoj americké národní kultury a amerického školství je pevně spjat s postavením jazyka nově se formujícího národa. Rozšíření angličtiny z jazyka původně nevelké populace přistěhovalců z Anglie a Skotska na komunikační prostředek obrovského území USA je stále předmětem spekulací historiků, lingvistů, etnologů a jiných odborníků. Nejrealističtější objasnění expanze angličtiny podává britský lingvista Nicholas Ostler, a to v rozsáhlé monografii o jazykových dějinách světa (2005, v českém překladu Ostler, 2007).

Tento odborník vysvětluje rozšíření angličtiny v Americe z ekonomických a demografických podmínek. Při původním osídlování Ameriky byla angličtina jen jedním z jazyků používaných jednotlivými skupinami přistěhovalců. Avšak mezi prvními kolonisty z Evropy byli Angličané nejpočetnější skupinou. Po příjezdu zjistili, že je v Novém světě čeká spousta úrodné, dostupné, ale neobdělané půdy. Kolonie si postupně získávaly pověst bohaté země a emigrace byla čím dál tím lákavější pro mnohé obyvatele Británie žijící v neutěšených ekonomických podmínkách.

Právě plošný rozmach zemědělství sehrál hlavní roli při šíření bílých osadníků. Umožnil jim životně důležitou věc: zakládat a vychovávat početné rodiny, mnohem větší, než jaké potřebovali k prosté náhradě generací. Přebyteční opět zamířili na západ. Populace Nové Anglie se za pouhé dvě generace v letech 1650–1700 zečtyřnásobila. Tento vývoj pokračoval po další tři století.

Pro jazyk byla rozhodující první polovina tohoto období, kdy téměř všichni imigranti připlouvali z britských ostrovů. V 17. století se jednalo o zhruba 220 000 lidí a v 18. století možná o dvojnásobek. Rozhodující vliv tak měli první příchozí: drtivá většina z nich přicházela z Británie nebo z Irska a mluvila anglicky. (Ostler, 2007).

Avšak angličtina neměla ihned dominantní postavení. Ještě v roce 1820 byli mluvčí angličtiny mezi přistěhovalci v menšině, představovali 43 % populace. Někteří mimobritští přistěhovalci vytvářeli na různých místech komunity s vlastním jazykem. Podle Ostlera to byla především němčina, kterou mluvili imigranti zejména ve Virginii. Ti v roce 1794 podali žádost do Sněmovny reprezentantů, aby zákony byly překládány do německého jazyka. Žádost byla ovšem zamítnuta a dnes i Američané německého původu používají angličtinu jako svůj jazyk.

Jiná situace se vyvinula ve vztahu angličtiny a španělštiny. Když byla ke Spojeným státům v 19. století připojena rozsáhlá území Texasu, Floridy, Kalifornie, jež byla původně ovládnuta Španěly, začlenila se do americké populace početná etnická skupina španělsky mluvících obyvatel. Toto hispánské etnikum je dnes silně zastoupeno na území devíti států a zachovalo si španělštinu jako svůj první jazyk vedle druhé angličtiny. Hispanoameričané jsou v USA nejpočetnější jazykovou menšinou (více než 16 % populace), jejíž vliv stále sílí.

 Druhým historickým faktorem, který ovlivnil vývoj americké společnosti a zároveň i školství, bylo vyhlazování původních obyvatel – indiánů. Během koloniálního období docházelo k četným bojům bělochů s domorodým obyvatelstvem, které bylo navíc decimováno chorobami zanesenými do Ameriky Evropany. Jednalo se o největší demografickou katastrofu v historii amerického kontinentu. Tato skutečnost zůstávala až do 60. let 20. století na okraji historických úvah. Uplatňovalo se mínění o „barbarských“ indiánech a statečných bělošských osadnících přinášejících domorodcům vyšší kulturu. Historiografové J. Heideking a Ch. Mauch, autoři Dějin USA (české vyd. 2012), tuto osudnou záležitost charakterizují konkrétními daty:

Největší zásah to znamenalo pro domorodce, kteří byli vydáni všanc novým přivezeným nemocem. Jejich etnika byla často od prvního kontaktu decimována nemocemi a později oslabena, či nezřídka zcela vyhlazena válkami, odsuny, hladomory a alkoholismem. Na hranici anglického osídlení, kde byla poptávka po nových územích největší, měly příležitostné misijní civilizační pokusy ještě menší úspěch než v oblastech španělského a francouzského vlivu. Zde se během koloniální éry započala demografická katastrofa, kterou pro původní obyvatele objevení Ameriky znamenalo.

Počet původních obyvatel můžeme dnes jen odhadovat, ale po výzkumech posledních let se takové odhady zřetelně navýšily. Odhady do Kolumbova příjezdu kolísají mezi 5 a 12,5 milionu domorodců na území USA a Kanady. Jako pravidlo platí, že počet domorodých Američanů se během jednoho století po prvním kontaktu s Evropany snížil o přibližně 90 %. Například pokud kolem roku 1570 v době prvních kolonizačních pokusů žily na pevninském břehu východně od Mississippi 3 miliony indiánů, bylo jich roku 1670 již jen 300 000. (s. 16–17)

Postoj bělošských přistěhovalců k domorodým obyvatelům byl značně negativní. Indiáni byli považováni za nepřátele s mnoha odpudivými vlastnostmi, což přispívalo k obhajobě systematického decimování indiánských kmenů. To se samozřejmě odráželo i v morálce bělošských uchvatitelů, a tím i v rodinné a školní výchově dětí.

 Souběžně s likvidací indiánů probíhala jiná demografická tragedie – transfer černochů z Afriky a jejich otroctví. V americké historiografii se uvádí, že hlavní příčinou zavlékání Afričanů do Ameriky byly ekonomické faktory: Rozšiřující se plantáže produkující rýži, kukuřici a později bavlnu a tabák vyžadovaly nové pracovní síly, kterých se mezi bělochy nedostávalo. Toho se chopili ziskuchtiví lovci lidí hlavně ze Španělska a Portugalska, začali lovit černochy v  zemích západní Afriky a v nelidských podmínkách je dopravovali do Severní a Jižní Ameriky. Deportace černochů do britských kolonií v Americe probíhala v největší míře koncem 17. století. Tehdy se také „zákonnou cestou“ zavádělo otroctví, ačkoliv v právním řadu Anglie instituce otroctví neexistovala.

Je dostatečně známo, jak krutý byl životní osud černošských otroků v Americe. Jejich počet poměrně rychle narůstal, nejen deportacemi z Afriky, ale také přirozenými přírůstky v populaci černochů. Samozřejmě docházelo také k míšení ras, bělochů a černochů, což dalo vznik populačním skupinám míšenců. Historiografické prameny udávají, že kolem roku 1770 činil počet otroků přibližně již 500 000 osob z celkového počtu 3 milionů obyvatel v třinácti koloniích, které se zanedlouho deklarovaly jako Spojené státy americké.[3] Teprve po ukončení občanské války Severu proti Jihu (po roce 1865) bylo dodatkem k ústavě otroctví zrušeno. Ovšem nikoliv v myslích všech bílých Američanů, u nichž rasová nadřazenost dlouho přetrvávala a zčásti trvá dodnes.

3 Dnes zaujímá populace Afroameričanů v USA přes 37 mil. obyvatel, tj. více než 12 % celkové populace.

Tato okolnost se samozřejmě projevila ve vývoji amerického školství, v němž černošská mládež dlouho neměla přístup (stejně jako indiáni) do škol zakládaných jen pro bělochy (viz níže).

 Konečně čtvrtou historickou dimenzí kulturního kontextu, v němž vznikalo americké školství, byla náboženská situace. Obyvatelé osad v Nové Anglii byli – jako většinou jiní britští přistěhovalci – věřící protestantské (luteránské) církve. Podobně také přistěhovalci ze severního Německa, ze Skandinávie a Nizozemska byli luteráni. Avšak uvnitř obyvatelstva protestantského náboženství byli také stoupenci radikálnějšího směru – kalvinisti, vycházející z učení reformátora Jana Kalvína. V jižních koloniích byla nejvlivnější jiná odnož protestantismu – anglikánská církev, přijatá za oficiální náboženství. Vedle toho s přistěhovalci z Rakouska-Uherska, Polska, Itálie a jižního Německa přicházeli do Ameriky věřící římsko-katolické církve. Z východní Evropy se přesídlovali také židé a pravoslavní.

Největší sílu mezi přistěhovalci z Anglie měli puritáni. Do roku 1640 opustilo Anglii přes 20 000 puritánů, většinou celé rodiny, a usazovali se v oblasti Massachusettské zátoky. Později následovaly další vlny anglických, resp. skotských přistěhovalců. Jejich vliv v novém prostředí byl velký.

Puritáni si byli vědomi své síly a usilovali o ekonomický úspěch, který brali jako znak Božího požehnání. Povědomí, že jsou předurčeni, přežilo koloniální dobu a tvoří dodnes jeden z nejdůležitějších elementů amerického sebepojetí a národní identity. (Heideking, Mauch, 2012, s. 23)

Takže náboženská variabilita ve vznikajících USA byla značná. Indiáni zůstávali přes snahy křesťanských misionářů většinou nedotčeni náboženstvím importovaným z Evropy. Naopak černoši byli postupně christianizováni, i když si zčásti zachovali některé prvky náboženství z původní vlasti v Africe.

Jak níže vysvětlujeme, církve (hlavně protestantské) měly na vznikající americké školství zásadní vliv. Mezi nimi – jako historická kuriozita – také Moravští bratři (Moravian Brethren, pokračovatelé Jednoty bratrské), kteří po svém odchodu z Čech žili nejprve v Sasku, později připluli do Ameriky a usadili se v osadě Bethlehem v Pensylvánii. Tam později zřídili první internátní střední školu pro dívky v USA.

Je u nás málo známo, že Moravští bratři působili velmi pozitivně i na jiných místech Severní Ameriky, hlavně na území  Labradoru (dnes součást Kanady). Podle amerických pramenů zde zakládali první školy již v roce 1771. Pozoruhodné přitom je, že misionáři Moravských bratrů se naučili jazyk Inuitů a vyučovali křesťanské náboženství a základní gramotnost v jazyce původních obyvatel. Školy Moravských bratrů byly velmi dobře přijímány Inuity, takže kolem roku 1884 byla většina Inuitů na pobřeží Labradoru schopna číst a psát ve svém mateřském jazyce.

Zdroj: Darnel, Hoem (1996)

1.2 Zakládání školství v zemi, kde dosud žádné nebylo

Zakládání školství v USA je v dějinách vzdělávacích systémů ve světě skutečnou raritou. Když si uvědomíme terén, na jakém vznikalo – nová, rozsáhlá, skoro neobydlená země, a sociodemografickou situaci – směsice etnik, jazyků, náboženských orientací a imigrantů – lidí v různém stupni gramotných i negramotných. Z toho všeho je zřejmé, jak vskutku obtížným průkopnickým konáním muselo být zakládání prvních škol.

Vyvstávala řada praktických problémů: Kde zřizovat první školy? Kdo má docházet do škol? Co se bude vyučovat? Jak zajistit vhodné učitele? Kdo bude školy financovat?

Přes nesmírnou obtížnost této situace se podařilo formujícímu se americkému národu položit základy školství a v průběhu let jej zdokonalit (v některých složkách) až na špičkovou úroveň ve světě. Pokusíme se vysvětlit, jak se tato dějinná záležitost uskutečňovala.

* * *

Současní historiografové v USA věnují značnou pozornost studiu vývoje, kterým procházelo americké školství od svých raných počátků v 17. století až do konce 20. století. Počet publikací o tomto vývoji je velký a tyto práce přinášejí poznatky o mnoha dílčích historických událostech v americkém školství. Aby bylo možno se v této spoustě poznatků a dat orientovat, vyčleníme hlavní témata, k nimž se obrací zájem historiografů amerického školství:

(1) Koloniální období, kdy vznikaly první elementární školy budované podle vzorů, které znali přistěhovalci z Evropy.

(2) Zakládání prvních středních škol v období před občanskou válkou Severu proti Jihu (období nazývané antebellum America).

(3) Rozšiřování školství v průběhu 19. stol. a prosazování idejí všeobecného vzdělávání (common schools).

(4) Zakládání prvních škol pro děti černošské populace a jiných etnických menšin.

(5) Zřizování a expanze vysokých škol.

(6) Vývoj školské legislativy a vzdělávací politiky.

V této knize budeme sledovat uvedená témata vývoje amerického školství.

Školy v koloniálním období

Když od počátku 17. století postupně osídlovali severoamerický kontinent přistěhovalci z Evropy a později začala násilná deportace černochů z Afriky, vytvořila se na území dnešních USA specifická situace, pokud jde o školní vzdělávání: Žili zde příslušníci tří civilizačních společenství, z nichž dvě, tj. původní obyvatelé – indiáni a noví zavlečení obyvatelé – černošští otroci, se dosud nikdy nesetkávali se školou jako vzdělávací institucí. Tito obyvatelé byli v důsledku toho negramotní. Pouze příslušníci třetí kulturní skupiny, Evropané, mohli mít nějaké zkušenosti se školou ze svých původních zemí. Ale i mezi nimi byly vzdělanostní rozdíly – přistěhovalci z Anglie, Skotska, Holandska, Německa či Švédska byli většinou gramotní, tj. ovládali základní dovednosti čtení a psaní. Přistěhovalci z Itálie či východoevropských zemí byli většinou pologramotní či negramotní.

Protože mezi evropskými přistěhovalci byli nejpočetnější Angličané a Skotové, vzrůstalo úsilí o zakládání elementárních škol v obcích této populace, a to podle vzoru britských škol. Přitom silně působil vliv protestantské církve, resp. její puritánské odnože. Puritáni (Puritans) byli umírněnější zastánci učení švýcarského teologa Jana Kalvína, jednoho z vůdců náboženské reformace v Evropě. Američtí puritáni zastávali názory o zachovávání morální čistoty, prosazovali zásady střídmého a pracovitého života. Také však požadovali, aby občané byli schopni číst bibli, a mohli tak vyprávět biblické příběhy svým dětem. V důsledku toho puritáni kromě výstavby kostelů zakládali také první školy, především na území Nové Anglie (New England). Toto území rozkládající se při severovýchodním pobřeží Atlantického oceánu se stalo kulturním a ekonomicky nejvyspělejším centrem, především v kolonii Massachusetts a v hlavním městě Bostonu. Tato kolonie měla v roce 1691 asi 7 500 obyvatel a stala se průkopníkem vzdělávání v Americe.

První školy byly zakládány po roce 1620 hlavně ve větších obcích a v městech. Jejich kurikulum (obsah vzdělávání) bylo jednoduché: Děti se učily číst, psát, základní počítání a náboženskou věrouku v duchu puritanismu. Byly to školy hlavně církevní, vedle toho vznikaly méně často i školy veřejné, a to městské a soukromé. Školy byly skromně vybaveny, často sestávaly jen z jedné místnosti, v níž se tísnilo mnoho žáků s  jedním učitelem. Hlavním materiálem pro výuku byla bible a náboženské příběhy, většinou dovážené z Anglie.

Teprve v roce 1690 byl vydán The New England Primer, jako první slabikář a čítanka pro americké kolonie. Tato 90stránková učebnice počátečního čtení byla rozšiřována v mnoha edicích ještě během 18. století a dosáhla celkového nákladu přes 2 miliony výtisků. Obsah tvořily převážně texty náboženského charakteru a zásady morálky. Byly v ní začleněny i veršované říkánky doprovázené ilustracemi.

Jenže pouze elementární školy brzy nestačily. Rychle se rozvíjející komunity přistěhovalců potřebovaly vzdělanější úředníky, kněze, právníky a jiné odborníky. V důsledku toho docházelo k zakládání latinských středních škol – Latin grammar schools, podle vzoru anglických grammar schools. První škola tohoto typu byla založena v Bostonu (1635) a později byly zřizovány podobné v dalších městech. Byla to vlastně klasická gymnázia v evropském pojetí, s důrazem na vyučování latiny a řečtiny.

V těchto školách studovali samozřejmě jen běloši, hlavně ze zámožnějších rodin. Do škol vstupovali žáci ve věku 8 let (pouze chlapci, nikoliv dívky) a vzdělávali se 6–8 let. Kromě studia klasických jazyků, zejména latinské gramatiky a rétoriky, nebyly jiné předměty zpočátku příliš začleňovány. Silně bylo zastoupeno náboženství v duchu puritánské církve. Žáci museli ve školách dodržovat přísnou kázeň a oddanost Bohu. Posláním tohoto vzdělávání bylo připravovat zbožné, ekonomicky úspěšné občany, podnikající v zemědělství, manufakturách a v obchodování.

Vedle latinských škol, do kterých docházeli chlapci z majetnějších rodin, byly zřizovány také městské školy. Byly organizovány místními správami, přístup do nich měli jak hoši, tak dívky z rodin střední sociální třídy. Vzdělávání probíhalo ve věku od 6 do 14 let, často přerušovaně, pokud děti musely pracovat na polích či jinde. Základem vzdělávání bylo psaní, čtení, počítání, katechismus a zpěv náboženských písní. Starší děti četly slabikář.

V druhé polovině 17. století byl tak v Nové Anglii vybudován systém základních a středních (latinských) škol, které byly financovány hlavně z daní obyvatel. Tato oblast se tak stala v Americe územím s největší úrovní všeobecné vzdělanosti. V roce 1647 vydal Nejvyšší soud zákon, že každá obec se sto a více rodinami musí zajistit učitele latiny, kteří připraví mládež pro další studium v koleji.

Významným pokrokem bylo zřízení první vysokoškolské instituce na území kolonií, a to Harvard College v roce 1636 v Cambridge ve státě Massachusetts.[4] Také tato škola byla podřízena protestantské (puritánské) ideologii, takže obsahem vzdělávání byla latina, řečtina, logika, rétorika, aritmetika, geometrie, astronomie, metafyzika. Studenti byli přijímáni po úspěšném složení přijímací zkoušky. Absolventi Harvardovy koleje se stávali ponejvíce duchovními puritánské církve. Od roku 1780 se stala tato kolej univerzitou. Dnes patří k nejprestižnějším univerzitám nejen v USA, ale ve světě vůbec.[5]

4 Harvard College byla pojmenována podle kněze Johna Harvarda, který škole odkázal polovinu majetku a svou knihovnu se 400 svazky.

5 Krátce po svém založení, v roce 1642, pozvala Harvardova kolej českého protestanta J. A. Komenského, aby tuto školu řídil. Bohužel ten nabídku nepřijal, takže český pedagogický reformátor neovlivnil americké školství. (Nabídka je obsažena v archívu Jednoty bratrské / Unity of the Brethren.)

Na tomto místě musíme vložit důležitou terminologickou poznámku: Setkáváme se zde poprvé se slovem college, které označuje typ školy značně rozšířené i v dnešních USA. Přímý překlad do češtiny – kolej, nevypovídá o tom, co tento výraz znamená. V americkém pojetí termín college zahrnuje neuniverzitní vyšší školu, v úrovni českých středních odborných škol až po vyšší odborné školy a vysokoškolské instituce s bakalářskými programy. Ovšem původní Harvardova kolej a koleje v dalších městech té doby sloužily především pro přípravu duchovních.

Tento vývoj probíhal ovšem v Nové Anglii, ale ne ve stejné podobě v dalších koloniích. Školství se v původních 13 koloniích rozvíjelo v závislosti na etnickém složení populace a náboženské orientaci. Kolonie New Amsterdam (pozdější New York) byla ovládána Holanďany a první školy byly zřizovány holandskou protestantskou církví (Dutch Reform Church), s určitými odchylkami od puritánské Nové Anglie. V roce 1664 bylo město přejmenováno na New York a spravováno Angličany. Ve školách se odrážel charakter města, jež se stalo nejdůležitějším obchodním přístavem v tehdejší Americe. Proto byly zakládány četné soukromé školy, v nichž se vyučovaly prakticky zaměřené předměty – účetnictví, zeměpis, lodní navigace a také kromě angličtiny i další jazyky (francouzština, španělština). Mnohé tyto školy nesly název akademie a byly přístupné širšímu okruhu žáků ze střední třídy i z hlediska školného. Tyto školy se šířily do dalších měst a kolonií.

Na území Pensylvánie se usadili kvakeři (Quakers, The Society of Friends), příslušníci jedné odnože protestantského hnutí. Přesídlili do Ameriky z Anglie, kde byli pronásledováni, a v Pensylvánii zakládali elementární školy, v nichž byly zakázány tělesné tresty (na rozdíl od škol Nové Anglie).

Na některých místech, zejména osídlených německými přistěhovalci, byly zakládány katolické školy. Ty existují v americkém vzdělávacím systému dodnes, kde jsou nejpočetnějším segmentem v neveřejném (alternativním) vzdělávání (viz o rozsáhlém výzkumu katolických škol v kap. 6).

Jiný charakter měly školy v jižních koloniích – v Marylandu, Virginii, Severní a Jižní Karolíně a Georgii. Jednak se v těchto územích odlišoval typ osídlení – na rozdíl od Nové Anglie s koncentrací populace ve městech bylo na jihu obyvatelstvo rozptýleno ve venkovských osadách, mnohdy i v obtížně přístupných horských usedlostech. Proto zde nebylo možno soustřeďovat děti ve školách. Vzdělávání dětí bohatších rodin obstarávali soukromí učitelé, pro většinu ostatní mládeže museli vystačit rodiče. Také zemědělská produkce na plantážích nevyžadovala tolik odborníky s vyšším vzděláním jako v severních územích. Proto zde nebyla budována síť středních škol. Děti z bělošských chudých rodin musely vystačit s elementárními školami.

Zcela odlišná byla situace ve vzdělávání indiánů a černochů, kteří nedocházeli do škol určených jen pro bělošskou mládež. První elementární školy pro černošské žáky byly zřizovány až po občanské válce v 2. polovině 19. století. Vznikaly za velkého odporu bělošských rasistů, zápolily s nedostatkem černošských učitelů a náležitého vybavení. Byly to všem školy segregované, tedy jen pro černošskou mládež.

Školství po Deklaraci nezávislosti a reformách Horace Manna

Mohutný rozvoj americké společnosti nastal po vyhlášení Deklarace nezávislosti kolonií na Velké Británii dne 4. července v roce 1776 (dnes je tento den státním svátkem USA). Krátce nato byla přijata Ústava Spojených států amerických (Constitution of the United States of America),
roku 1787. To znamenalo legislativní stvrzení vzniku samostatných Spojených států amerických a rozdělení politické správy země. Z původních 13 vznikly státy nové federace, v jejímž čele stál prezident a nejvyššími orgány byl Kongres Spojených států amerických jako nejvyšší zákonodárný orgán a Nejvyšší soud jako nejvyšší orgán soudní moci. Postupně během 18. a 19. století se teritorium USA značně rozrostlo na západ až k Tichému oceánu, vznikaly nové státy unie jednak ve válkách, jednak po obchodních jednáních, s Francií, Španělskem, Mexikem a Ruskem.

Souběžně s tím vzrůstalo také školství. Ústava nevymezovala nějaká opatření týkající se vzdělávání, ale z 10. Dodatku stanovujícího pravomoci států mimo rozhodování federální vlády vyplývalo, že zodpovědnost za vzdělávání je delegována na jednotlivé státy unie. Tento princip trvá i v současnosti.

Představitelé nového federálního státu – Benjamin Franklin, Thomas Jefferson, George Washington – zdůrazňovali potřebnost dobrého vzdělávání Američanů, jež mělo upevňovat rozvoj nového národa nezávislého na Evropě. V různých plánech týkajících se školství bylo zdůrazňováno, že vzdělávání musí být užitečné pro potřeby lidí spíše než dosavadní klasické vzdělávání. Benjamin Franklin (1706–1790) již v roce 1749 představil návrh na vybudování školy nového typu – akademie (academy), soukromé střední školy s kurikulem zaměřeným na praxi. Místo latiny a řečtiny se měla vyučovat rétorika pro využití k vystupování na veřejnosti a živé cizí jazyky (francouzština, němčina, španělština), kromě toho matematika zaměřená na praktické aplikace.

Thomas Jefferson (1743–1826) byl guvernérem státu Virginia a později prezidentem USA. Jeffersonův Zákon o obecnějším šíření znalostí (Bill for the More General Diffusion of Knowledge) v roce 1779 byl prvním legislativním krokem k pozdějšímu zavádění všeobecného školního vzdělávání. Zákon zavedený nejprve ve Virginii požadoval, aby všechny bělošské děti, chlapci i dívky, měly zajištěn přístup do bezplatného elementárního vzdělávání po dobu tří let, přičemž školy měly být financovány obcemi z daní obyvatel. Po ukončení elementárního vzdělávání měly děti možnost dále se vzdělávat v obvodních školách (ward schools), avšak rodiče museli platit školné. Tento zákon a jiné právní deklarace přispívaly také k postupnému oslabování vlivu církve na školy.

Po vyhlášení nezávislosti se v intelektuální vrstvě americké společnosti šířilo vlastenecké nadšení na podporu nového federálního státu. To se projevovalo i v oblasti školství, v němž se uplatňovaly snahy formovat vzdělávání bez úzké závislosti na britském modelu. Sílila snaha nahrazovat učebnice dovážené z Británie vlastními, americkými. Významným podporovatelem těchto snah byl Noah Webster (1758–1843), lingvista a pedagog. Tento muž vydával různé příručky, v nichž stanovoval pravidla pravopisu a výslovnosti angličtiny, avšak jeho nejvýznamnějším dílem byl slovník americké angličtiny – An American Dictionary of the English Language (1828). Slovník byl používán v několika doplňovaných vydáních pro výuku angličtiny v amerických školách a stal se také základem lexikografických prací v USA (i dnes je výraz „webster“ synonymem pro moderní slovníky). Webster si uvědomoval důležitost čtení a psaní pro vzdělávání mládeže i dospělých a k tomu účelu vypracoval Grammatical Institute of the English Language, základní příručku o gramatice americké angličtiny publikovanou v roce 1783, vydávanou mnohokrát v pozdějších letech. Tyto práce sehrály v USA podobnou roli, jakou měly gramatické kodifikace a slovníky češtiny pro  českou společnost obrozenecké doby.

Vývoj školství po občanské válce

Po ukončení války Severu proti Jihu (1861–1865) a v dalším vývoji docházelo v USA k mohutnému rozvoji průmyslu a také k dalším vlnám přistěhovalců z různých zemí. Během 19. a 20. století se do USA přistěhovalo téměř 50 mil. imigrantů. Z toho asi 70 % jich přišlo z různých zemí Evropy, 18 % ze zemí Střední a Jižní Ameriky, asi 6 % z asijských zemí. Mezi Evropany byly početné vlny přistěhovalců z Irska, Itálie, Polska a jiných slovanských zemí. Z mimoevropských přistěhovalců to byli zejména Mexičané a jiní španělsky mluvící imigranti, kteří dali základ pro dnešní početnou populaci Hispanoameričanů. V 2. polovině 19. století přišlo do USA mnoho Číňanů, kteří pracovali hlavně na výstavbě železničních tratí a silnic.

Současně s tímto růstem obyvatelstva se zvyšovala společenská poptávka po vzdělanější pracovní síle, než jakou připravovaly elementární školy a latinské střední školy. Politickým bonmotem konce 19. stol. bylo „více vzdělání pro více lidí“. Kolem roku 1900 většina dětí procházela elementární školou ve věku 6–13 let, avšak vyšší vzdělávání nebylo tolik rozšířeno. V důsledku této situace se začaly rozrůstat střední školy typu high school poskytující sekundární vzdělávání širším vrstvám, jež dominují v americkém vzdělávacím systému dodnes.

Hnutí common schools

Asi nejradikálnější změnou, kterou prošlo americké školství ve své historii, bylo zavádění všeobecného vzdělávání. To se stalo později vzorem pro typ školního vzdělávání označovaného dnes jako „jednotná škola“ a rozšířeného v mnoha zemích Evropy a světa.

V letech 1820–1860 získávaly veřejnou podporu myšlenky snažící se prosadit všeobecné základní vzdělávání přístupné všem mladým lidem z různých socioekonomických vrstev – tedy common schools. Prostřednictvím společného vzdělávání měly být kromě získávání znalostí kultivovány také americké morální hodnoty a sounáležitost s americkým občanstvím. Hlavním účelem všeobecných škol měla být integrace dětí z různých sociálních, ekonomických a etnických skupin do široké americké komunity.

Kurikulum všeobecných škol obsahovalo znalosti a dovednosti pro praktický život. Z ekonomického hlediska měly všeobecné školy rozvíjet dovednosti a kladné postoje k profesím týkajícím se obchodování a řemeslné práce. Protože rozhodování o vzdělávání bylo svěřeno jednotlivým státům, odlišovaly se také všeobecné školy. Tyto školy byly zakládány nejprve v Nové Anglii, ve státech Massachusetts a Connecticut, odkud se šířily do dalších států. Tím byl položen základ decentralizovanému systému veřejných škol v USA, které jsou podporovány z daní a kontrolovány obcemi.

Protože všeobecné školy byly financovány z daní obyvatel ve školských obvodech a tyto obvody byly rozdílně ekonomicky rozvinuté, odlišovaly se také všeobecné školy svou materiální vybaveností. V některých obvodech museli rodiče platit určité školné za děti v těchto školách. Vedle toho se rozvíjely soukromé školy na náboženském a etnickém principu, tj. školy katolické a židovské, školy pro děti z německých a španělsky mluvících etnik.

Od počátku 19. stol. se stávalo zřejmé, že existující konzervativní a vysoce selektivní školský systém vyžaduje zásadní změnu. Hlavním protagonistou reformy vzdělávání se stal právník a pedagog Horace Mann (1796–1859). Na základě svých progresivních názorů na demokratizaci vzdělávání byl ustanoven v roce 1839 sekretářem Státního výboru pro vzdělávání v Massachusetts (Secretary of the Massachusetts State Board of Education), tj. v podstatě prvního ministerstva školství na půdě USA. Jako zvolený kongresman a zakladatel a redaktor časopisu The Common Schools Journal (1838–1848) prosazoval školskou reformu označovanou common schools (všeobecné školy).

Ve své funkci strávil Mann několik měsíců v Evropě, hlavně v tehdejším Prusku, aby se seznámil s nejnovějšími trendy ve školství. Velmi intenzivně publikoval své reformní návrhy v časopisech, přednáškách a setkáních s učiteli.

Mann vytyčoval pokrokové zásady, jež se staly základem všeobecného vzdělávání v USA:

 Elementární školní vzdělávání má být svobodné a přístupné pro všechny, neboť „vzdělávání je absolutní právo každé lidské bytosti na světě“.

 Školy musí vzdělávat žáky ze všech společenských vrstev, tedy i z nemajetných rodin.

 Školy mají být placeny z daní obyvatel.

 Školy mají být osvobozeny od správy jakýchkoliv církví a do vzdělávání nemá zasahovat jakékoliv náboženství.

 Měla být také zajišťována solidní příprava učitelů, a to zřízením normálních škol (normal school – podle modelu francouzské école normale). Normální školy měly připravovat studenty na profesi učitele, první byla zřízena v Nové Anglii (1823), rozšířily se do dalších států unie a stávaly se z nich později učitelské fakulty (teachers college).

Tyto reformní principy byly na svou dobu vskutku revoluční, a tudíž pochopitelně narážely na odpor. Zejména katolická církev provozující své školy odmítala reformní změny a snažila se vytvářet paralelní systém k veřejnému všeobecnému vzdělávání. Přesto postupně všechny státy americké unie včetně konzervativních jižanských států akceptovaly Mannovu reformu. Ovšem i přes demokratizaci školství stále přetrvávala rasová segregace ve vzdělávání, tj. existovaly separované školy pro bělošské a černošské žáky.

Rozvoj škol vyžadoval kvalifikované učitele, kteří byli připravování v tzv. normálních školách. Avšak jednotlivé školské rady v obcích musely vydávat certifikáty pro učitele, které najímaly do škol. V některých případech byly tyto certifikáty uznávány i v jiných školních okresech, ale většinou nikoliv, takže udělování certifikátu pro učitele muselo být opakováno.

Expanze středních škol

Zatímco všeobecné (základní) školy se rozvíjely velmi rychle, rozšiřování středních (sekundárních) škol postupovalo pomaleji. Ještě na začátku 20. století činil podíl žáků ve středních školách 30 %, ale v roce 1930 to bylo 50 % a v roce 1980 již 90 % populační skupiny. V historickém vývoji byly nejprve latinské střední školy nahrazeny akademiemi, v roce 1855 bylo v USA přes 6 000 akademií s 263 000 zapsanými studenty. Éra akademií končila v 80. letech 19. století, kdy se začal uplatňovat nový typ sekundární školy – high school.[6]

6 Termín high school nemá v češtině ekvivalent. V této knize používáme buď termín střední škola nebo původní anglický termín, podobně jako je to uváděno např. v  německé pedagogické literatuře. Podrobnější popis této americké školy je podán v kap. 3.3.

Tyto nové střední školy nabývaly na popularitě zejména tím, že byly přístupné pro všechny mladé lidi a byly bezplatné. V polovině 19. století zažívaly Spojené státy velký ekonomický přechod z agrární země na průmyslovou a zároveň s tím se měnila společnost z převážně venkovské na městskou. Například populace New Yorku vzrostla z 1 174 779 obyvatel v roce 1860 na 4 766 833 obyvatel v roce 1910. Tato prudká urbanizace vyvolávala potřebu vzdělávání v různých odborných profesích a ve službách a právě high school fungovala jako instituce, která naplňovala tuto potřebu. Rozvoj veřejných středních škol dokládají tato data (tab. 1).

Tab. 1 Vývoj počtu studentů ve veřejných středních školách

Rok

Střední školy (9.–12. ročník)

1880

1900

1910

1920

1930

1960

1980

110 000

519 000

915 000

2 206 000

4 399 000

8 589 000

13 313 000

Zdroj: Ornstein, Levine (1989)

High school poskytovala vzdělávání ve čtyřech ročnících (9.–12.) pro široké počty mladých lidí, kteří ukončili osmileté základní vzdělávání. Umožňovala absolventům buď přechod do trhu práce, ale byla i přípravou pro další studium v kolejích. Na konci 19. století a na začátku 20. století byly do programů high school začleňovány kurzy odborné přípravy a výcviku jak pro manuální profese, tak pro obchodní, administrativní, zdravotnické a jiné profese. Zde spočívá jedna z podstatných odlišností amerického a evropského středního školství:

Zatímco v Evropě se striktně odlišovaly školy s akademickým zaměřením (typicky gymnázia) připravující studenty na vysokoškolské studium od škol odborných připravujících na přípravu a výcvik pro konkrétní profese, high school v USA představovala nový typ komprehensivní vzdělávací instituce pro veškerou populaci mladých lidí s jednotným, vnitřně diferencovaným kurikulem. High school tím přispívala k sociální integraci společnosti, neboť se stala demokratickou institucí pro široké masy adolescentů. Američané se tak vyhnuli dvoukolejnosti vzdělávání, která je ve většině evropských zemích spojena se sociální nespravedlností v přístupu k vzdělávání.

High school je i dnes pýchou amerického vzdělávacího systému, neboť dokládá jeho demokratický charakter – vyšší sekundární vzdělávání zpřístupněné pro veškerou mládež. Na druhé straně jsou s high school spojeny různé problémy (např. časté nedokončování studia, rozdílná kvalita škol aj.), o nichž pojednáváme níže v kap. 3.3. Pozoruhodný je také současný zájem Američanů o evropský (resp. německý) systém učňovského školství, které v USA vlastně neexistovalo (viz v kap. 3.5).

Diferenciace kurikula středních škol

Od doby zřizování nového typu středních škol (high school) v polovině 19. století se vyvíjela jejich vnitřní struktura a obsah vzdělávání. V roce 1892 zřídila Národní asociace pro vzdělávání (National Education Association) komisi,  jejímž předsedou byl Charles Eliot, rektor Harvardovy univerzity. Komise stanovila strukturu „lidového vzdělávání“ jako 8 ročníků elementární školy a 4 ročníky střední školy. Později se dospělo k tomu, že byla zákonem stanovena povinná školní docházka do 16 let věku, a to ve většině států unie.

Tatáž asociace vydala v roce 1918 významný dokument o reorganizaci středního vzdělávání – Cardinal Principles of Secondary Education. Hlavní ustanovení tohoto dokumentu byla:

1. Střední škola (high school) má být skutečně jednotná instituce pro různé sociální skupiny populace USA.

2. Kurikulum střední školy má být diferencováno s ohledem na potřeby zemědělské, obchodní, průmyslové a pro přípravu ke studiu na kolejích.

3. Ve vzdělávacích programech a ve výuce ve střední škole mají být aplikovány výsledky pedagogické teorie, psychologie měření a evaluace.

4. Jednotlivé složky amerického vzdělávání mají fungovat v součinnosti, nikoliv izolovaně.

Je jistě pozoruhodné, že dokument kladl důraz na aplikaci poznatků pedagogiky a psychologie ve školním vzdělávání. Tento princip nebyl v dané době v evropských zemích takto důrazně akcentován.

Zároveň se v kurikulu této střední školy ustavily čtyři základní směry:

(1) Akademický program připravující pro studium v koleji. Kurikulum obsahovalo výuku anglického jazyka, literatury, cizích jazyků, matematiky, přírodních věd, dějepisu a společenských věd.

(2) Odborný program zaměřený na obchod, obsahující také těsnopis a psaní na stroji.

(3) Program zaměřený na průmysl, zemědělství a ekonomii.

(4) Modifikovaný akademický program pro studenty, kteří ukončují formální vzdělávání ve střední škole.

Kromě tohoto základního strukturování se v některých státech vyvinul ještě typ junior high school (nižší střední škola) pokrývající 7., 8. a 9. rok vzdělávání. I dnes je součástí školského systému.

Takto utvářená americká střední škola vzbuzovala během svého vývoje ostré diskuse. Přesto je dnes hodnocena vcelku pozitivně:

Jakákoliv instituce, která uskutečňuje tak sociálně variabilní edukační služby, vzbuzuje kontroverzní názory a konflikty. I přes nesouhlasné názory o jejím účelu, cílech a programech je high school klíčovým článkem v americkém vzdělávacím systému, který bude dále pokračovat jako hlavní instituce pro dosahování rovnosti příležitostí pro mládež naší země. (Ornstein, Levine, 1989, s. 184 – zvýraznil J. P.)

Vývoj kolejí a zakládání univerzit

V koloniálním období byly zakládány koleje jakožto první vysokoškolské instituce na území Ameriky, a to pod patronací protestantské církve. Zřizovatelé byli přesvědčeni, že posláním kolejí je připravovat především vzdělané duchovenstvo a úředníky koloniální správy. Po zřízení první koleje Harvard College v Bostonu roku 1636 následovaly další: College of William and Mary (1693) ve Virginii, Yale College (1701), College of Philadelphia (1740) a další. V období 1636–1769 vzniklo celkem 9 těchto kolejí.[7]

7 Podrobný přehled o prvních amerických kolejích a jejich financování podává H. Ripková (2006).

Vzdělávání v těchto školách bylo podřízeno teologickým účelům a obvykle obsahovalo během čtyř let tyto předměty: latina, řečtina, hebrejština, rétorika, logika, filozofie, matematika. Produkce kolejí co do počtu absolventů byla poměrně nízká. Např. Harvardova kolej připravila v období 1642–1689 celkem 388 absolventů, kdežto Filozofická fakulta Univerzity Karlovy ve zhruba stejném období (1654–1690) připravila 2443 bakalářů a 1263 magistrů (podle dat Ripkové, 2006, s. 23). Přitom americké koleje umožňovaly pouze bakalářské studium, kdežto magisterské studium museli tehdy mladí Američané absolvovat v Evropě, hlavně v Británii či Německu.

Během 19. století rostl počet veřejných kolejí, které se zbavovaly církevního dozorování, a z mnohých vznikaly první univerzity. Přispívalo k tomu i to, že rozvoj průmyslu a zemědělství potřeboval vzdělané odborníky. To podporoval také Morrillův zákon (1862), podle něhož byly v každém státě unie vyhrazeny pozemky na založení kolejí zaměřených na průmysl a zemědělství.

První univerzity vznikaly podle modelu výzkumných univerzit v Německu. Do nich vyjížděli američtí doktorandi, kteří přenášeli německé pojetí akademického výzkumu do univerzit v USA. Po skončení občanské války Severu proti Jihu (1861–1865) nastal rychlý ekonomický rozvoj USA, s mohutným využíváním bohatých nerostných surovin, s prudkým budováním železničních a silničních tratí a také s rozvíjením vysokého školství. Tendence ekonomického a vzdělávacího rozvoje pokračovala i po 1. a 2. světové válce – viz data v tab. 2.

Tab. 2 Rozvoj vysokého školství (1870–1945)

1870

1945

Počet obyvatel USA

Počet studentů VŠ

VŠ studenti jako procento věkové skupiny

Počet vyučujících na VŠ

Počet VŠ

Počet udělených titulů (bakaláři, magistři, doktoři)

9 818 449

63 000

1,3 %

5553

250

9372

139 924 000

1 677 000

10,0 %

165 324

1768

157 349

Zdroj: Ripková (2006, podle amerických autorů)

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy USA - školství a vzdělávání v kulturním kontextu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.