Cathy Williamsová

Skandál za miliardu

Překlad: Alena Novotná

Milá čtenářko,

taková přehlídka nic moc tatínků, tak by se taky daly nazvat knížky, které tento měsíc vycházejí v edicích Sladký život a Sladký život Duo. I když slova „tatínek“ je škoda pro otce, jaké měli Ráfík (Království pro Popelku), Benedetto i Angelina (Hrad v Itálii), bratři Brunettiové (Chybička v plánu), Thea a Christo (Prchající nevěsta) nebo Maxim (Réva z Burgund). A těžké to se svým otcem měl nakonec i Luca (Skandál za miliardu)!

Zastavme se ještě u Království pro Popelku. Na příběh Izzy naváže za měsíc vyprávění o její sestře Maye. To se bude jmenovat Italův dědic. A osamělý sirotek není ani příběh se jménem Chybička v plánu, o modelce Alessandře. Je to totiž už třetí – a poslední – díl řady o mladých lidech spojených značně komplikovanými vztahy a historií rodiny Brunettiových. Dva předchozí díly se jmenovaly Software pro lásku a Smlouva s Italem.

A když už takhle chválím své vlastní knížky (což samozřejmě není moc pěkné ☺), chtěl bych Vás upozornit na Hrad v Itálii, který velmi zajímavým způsobem zpracovává známou legendu o vražedném Modrovousovi, a Prchající nevěstu, kde se na scéně objevuje jedna z – podle mého názoru – vůbec nejkomplikovanějších hrdinek v mých romancích.

Snad Vás tyto mé povídky také zaujmou!

S láskou

Váš Harlequin

Název originálu:

Expecting His Billion-Dollar Scandal

První vydání:

Mills & Boon, an imprint of HarperCollinsPublishers, 2020

Překlad:

Alena Novotná

Odpovědný redaktor:

Jiří Chodil

© 2020 by Cathy Williams

© For the Czech Republic edition by HarperCollins Polska sp. z o.o., Warszawa 2022

Tato kniha je vydána na základě licence Harlequin Books S.A.

Všechna práva vyhrazena, včetně práva na reprodukci části díla v jakékoliv podobě.

Všechny postavy v této knize jsou fiktivní. Jakákoliv podobnost se skutečnými osobami, žijícími či zesnulými, je čistě náhodná.

Harlequin a Harlequin Sladký život jsou ochranné známky, jejichž vlastníkem je Harlequin Enterprises Limited a které byly použity na základě jeho licence.

HarperCollins Polska je ochranná známka, jejímž vlastníkem je HarperCollins Publishers, LLC. Název ani známku není možno použít bez souhlasu vlastníka.

Ilustrace na obálce byla použita po dohodě s Harlequin Books S.A. Všechna práva vyhrazena.

ISBN: 978-83-276-7720-4 (EPUB)

ISBN: 978-83-276-7721-1 (MOBI)

ISBN: 978-83-276-7722-8 (PDF)

HarperCollins Polska sp. z o.o.

ul. Domaniewska 34A, 02-672 Warszawa

Elektronické formáty: Katarzyna Rek / Woblink, Poland

PRVNÍ KAPITOLA

„Kde to jsem?“

Cordelia se rychle otočila a podívala se na muže ležícího na posteli. Tři dny nevydal ani hlásku. Většinu času prospal, přesně jak doktor Greenway předpokládal. Občas otevřel oči a nepřítomně rozhlédl se kolem sebe, ale nejspíš moc nevnímal.

„Ať má dostatek tekutin,“ doporučil doktor. „Nic víc teď nepotřebuje. V nemocnici by pro něj nemohli udělat víc. Nejspíš by to tam pro něj bylo horší – víte, jak málo mají lidí, a navíc je teď polovina nemocnice zavřená kvůli té rekonstrukci. Moc by se mu tam věnovat nemohli. Jak to tak vypadá, ten chlapík musí být silný jako kůň, že to všechno přežil bez větších následků.“

Tak ho uložila v jednom z volných pokojů v tom zchátralém domě, v němž žila se svým otcem, a střídavě ho kontrolovali. Doktor Greenway se dvakrát denně zaskočil přesvědčit, že se jeho stav nehorší. Občas ho vzbudili, aby se napil, a v uplynulých čtyřiadvaceti hodinách zvládl i dvě lehká jídla. Otec mu ukázal, kde je koupelna a převlékl ho do svých starších šatů.

Cizinec vykazoval jistý pokrok, ale moc toho nevnímal. Až do této chvíle.

Cordelia se na něj dívala a srdce se jí rozběhlo rychleji.

Luca. Tak se jmenuje. Luca Baresi. To věděla, protože v kapse jeho kalhot našla jeho peněženku a prohledala ji, jestli nenajde nějaké jméno a případný kontakt na někoho z rodiny, kam by mohla dát vědět, že se mu stala nehoda, ale je v pořádku.

Jeho jméno bylo ovšem jediné, co zjistila. Bůh ví, že byl ve vodě dost dlouho na to, aby spolkla jeho mobil, pokud u sebe nějaký měl. Obsah jeho peněženky, nacpané v zadní kapse, byl příliš promočený, aby byl jakkoli užitečný.

„No?“

Cordelia zamrkala a zamířila k němu. Cizinec už se zvedl, opřel se o polštář a teď na ni upíral pronikavý pohled s hlavou lehce skloněnou ke straně.

Jedna věc byla obdivovat jeho opravdu pohlednou tvář, když byl víceméně pořád mimo, ale teď, když na ni hleděl přivřenýma zelenýma očima, to bylo něco docela jiného.

„Jste v domě mého otce.“ Chvilku postála u postele a pak se váhavě posadila na její okraj.

Ty oči jsou zelené jako oceán, který pronikají sluneční paprsky, pomyslela si roztržitě, a také pleť měl tmavší, olivovou, opálenější než kdokoli z pobřeží Cornwallu. Dokonce i muži, kteří trávili spoustu času venku na moři, rybáři jako byl její táta, byli v porovnání s ním bledí.

„Co dělám v domě vašeho otce a proč mám na sobě tohle oblečení?“

„Vy si nic nepamatujete?“

„Pamatuju si, že jsem byl na lodi.“ Zamračil se. „V jednu chvíli svítilo slunce a v další bylo nebe náhle úplně černé.“

Cordelia chápavě přikývla a v duchu si říkala, že má fantastický hlas, hluboký a sametový jako čokoláda. Velmi znepokojující.

„To je to zdejší počasí,“ zamumlala. „Zvlášť v tomto období roku. Člověk by si myslel, že v létě je bezpečné a předvídatelné, ale bouře může přijít zničehonic.“ Zírala na jeho ruku. Masíroval si klíční kost, stále ještě zamračený, a snažil se trochu si srovnat myšlenky. Což bylo pochopitelné, vzhledem k tomu, čím si prošel. Opravdu byl pohledný, s těmi černočernými vlasy, olivovou pletí a rysy, které jako by vytesal nějaký zručný sochař s naprostou dokonalostí.

Nebo je možné, že ji ve zralém věku dvaceti čtyř let, zavřenou tady, žijící život stejně předvídatelný jako východ a západ slunce, bylo prostě snadné omámit, stačilo být trochu hezký.

Dívala se na něj zpod přivřených víček a říkala si, že tenhle chlap není jen trochu hezký. Trochu hezký je Barry, kluk, s nímž chodila osm měsíců, než si konečně přiznala, že to nikam nevede, a určitě ne do postele, kam měl Barry – jak dával najevo s narůstající intenzitou – rozhodně namířeno, aniž by se příliš namáhal s nějakou romantikou. Tu a tam nějaká ta kytka a občas film nebo večer v místní hospodě – to byl vrchol jeho snažení, pokud šlo o získání její přízně.

„To se vám také stalo.“ Odkašlala si a zavrtěla se, protože se na ni tak pronikavě díval. „Před třemi dny. Měl jste se podívat na předpověď počasí, než jste se rozhodl vyplout na moře. Většina lidí tady to dělá. Vědí totiž, jak nepředvídatelné zdejší počasí dokáže být, ale vy nejste odsud, že ne?“

„Co tady děláte?“

„Co prosím?“

„Jste zdravotní sestra?“

„Ne. Já… ne, sestra nejsem. Počítám, že si říkáte, proč jste tady, a ne v nemocnici, ale místní nemocnice je maličká, a doktor Greenway si myslel, že není nutné, aby vás odvezli do větší nemocnice, protože je to dost daleko. Když vás prohlédl, řekl, že se zotavíte bez problémů i tady. Zavolala jsem ho, když jsem vás našla.“

„Vy jste mě našla?“

„Zrovna jsem se náhodou podívala z okna svého pokoje.“

Zírala z něj do dálky a přemýšlela, jaké to asi je, žít tam někde daleko… ve velkém, zlém světě, kde se dějí různé zajímavé věci a lidé, jež potkáváte, nejsou ti samí, se kterými jste chodili do školy od doby, kdy vám bylo pět, kde za pootevřenými dveřmi čeká vzrušení a dobrodružství a kde smutek ze ztráty není každodenním věrným společníkem.

Cordelia se začervenala, protože ačkoli nic neřekl, měla pocit, že dobře ví, co jí běží hlavou, i když to bylo samozřejmě nemožné.

„Váš člun byl jen malý bod v dálce, se kterým si pohrává rozbouřené moře.“

„A kdy jste mě…?“

„Táta tu nebyl,“ pokrčila rameny Cordelia. „A já to s lodí umím stejně jako každý jiný tady.“ Viděla, jak mu obočí vystřelilo vzhůru a v obraně stiskla rty. Nevěděla nic o cizinci, ležícímu na této posteli, ale vzhledem k jeho pohlednému obličeji a sebevědomí, které neumenšilo ani obnošené oblečení jejího táty, určitě neměl o dámskou společnost nouzi, to jí bylo jasné.

A ta nejspíš nebyla schopná ovládat loď na rozbouřeném moři.

„Vážně?“

„Pravděpodobně líp.“ Pokrčila rameny. „Kapitánskou licenci mám od osmnácti a jsem plně kvalifikovaná pro lov ryb na moři. Vím všechno, co je potřeba o přežití na vodě, včetně toho, co dělat, když loď zachvátí požár, a mám prvotřídní znalosti první pomoci.“

„Takže jste mě zachránila, protože jsem byl dost pitomý na to, abych si stoupl za kormidlo, aniž bych napřed zkontroloval předpověď počasí. Jak jste to dokázala?“

„Vzala jsem si tu nejrychlejší a nejrobustnější z tátových lodí a okamžitě vyrazila. Bylo mi jasné, že pokud na tom člunu někdo je a má problémy, je nutné jednat rychle.“

„A já vám nejspíš ani nepoděkoval. Pamatuji si, že jsem vyplul na moře a pak tu blížící se bouři, ale pak…“

„Byl jste mimo. Když jsem se k vám dostala, byl jste ve vodě, držel se boku člunu a byl napůl v bezvědomí.“

„A přesto jste mě dokázala dostat do své lodi.“

Cordelia pomyslela na ty křehké, drobné víly, jakou vždy toužila být. Jemné dívky, které v mužích budily ochranitelskou pozornost, kdykoli se ocitly v jejich blízkosti.

Ona taková nikdy nebyla. Měla metr osmdesát a tělo samá šlacha. Plavala jako ryba a na lodi se uměla otáčet jako ti nejlepší, a také to na jejím těle bylo vidět.

„Nebyl jste úplně mimo,“ zamumlala. „Pomáhal jste mi. Daleko větší problém bylo dostat se zpátky vcelku, když bouře nabírala na síle a vlny byly tak velké, že by nás snadno spolkly oba.“

„Ale ještě jste mi neodpověděla. Proč jste tady?“

Cordelia se na něj zmateně zamračila. „Už jsem vám to říkala. Pracuji tady. S tátou. Pomáhám mu s vedením firmy. Vlastní osm lodí. Rybaří, ale také provozuje půjčovnu, aby si trochu vylepšil rozpočet.“

„Zajímavý život pro mladou dívku.“ Zelené oči si ji zkoumavě prohlížely.

Teď už chápala, kam tím míří. Proč je tady? Proč nežije někde ve městě s nějakým přítelem a nechodí se po večerech bavit do klubů, jako to dělávají holky jejího věku? Téměř všechny její kamarádky se vytratily někam na univerzitu a ty, které se vrátily, si bez výjimky s sebou přivedly i přítele. Vdaly se a během roku měly první dítě. Užily si legrace a pak se vrátily sem, protože to tu měly rády.

Pro ni ale něco takového nepřipadalo v úvahu, a proto ji ten velký vzdálený svět tak lákal. Byl plný možností, které nikdy nebude mít šanci využít, a přesto po nich prahla.

To on ovšem nemusí vědět, do jejího soukromého života mu nic není.

„Moře dokáže být náročné, ale také krásné.“

Cizinec chvilku významně mlčel.

„Měl bych se představit,“ ozval se potom.

„Není třeba.“

„Jak to?“

„Já vím, kdo jste.“

„Vy víte, kdo jsem…“

Cordelia si všimla, že trochu ztuhl a ty nádherné oči potemněly. Neměla ani ponětí, co se mu honí hlavou, ale usmála se, aby trochu uvolnila to náhlé napětí.

„Luca. Luca Baresi. Omlouvám se, ale když jsem vás dovezla sem a prohlédl vás doktor, měla jsem pocit, že bych se měla podívat, jestli nenajdu něco, podle čeho bychom vás mohli identifikovat a zavolat někomu z rodiny, kde jste.“

„Takže jste prošla moje věci.“

„Moc toho nebylo,“ odpověděla Cordelia rychle. „Věřte mi, bylo to to poslední, co bych chtěla udělat, ale asi byste mi nepoděkoval, kdybyste se probral a zjistil, že se nikdo ani nepokusil zjistit, kdo jste! Všechno bylo promáčené a nečitelné, ale váš průkaz totožnosti je potažený plastem, tak jsem z něj dokázala vyčíst aspoň jméno. Jestli chcete, můžu vám přinést telefon, abyste mohl zavolat vaší… rodině. Musejí mít o vás hrozný strach. Kde vlastně žijete?“

„Já nejsem odsud.“

„Takže odněkud z vnitrozemí?“ Cordelia chápavě přikývla. „V létě se tu objeví spousta lidí z Londýna a mnozí z nich mají i letní domek v některém z městeček na pobřeží. Nedokážou vydržet bez klubů a drahých restaurací.“

„A vám se to nelíbí?“

„Mně je to jedno,“ prohlásila upřímně Cordelia. „Turistický ruch je skvělý, pokud jde o pronájem lodí, ale nejspíš jsem jediná v okolí, kdo si to myslí. Až se na to budete cítit, táta vás odveze zpátky k ženě a dětem.“

„K ženě a dětem? Proč si myslíte, že jsem ženatý?“

„Já…“ Cordelii se rozbušilo srdce a cítila, jak jí stoupá červeň do tváří. „Jen jsem předpokládala…“

„A vy jste vdaná?“

„Nejsem.“

„Je to zvláštní, ale hádal bych, že jste.“

„Proč?“ Kůže po celém těle ji brněla. Nedokázala od něj odtrhnout pohled, i když si uvědomovala, že ji nejspíš bude považovat za vesnickou buchtu, ohromenou jeho sexy vzhledem.

Vzpamatovala se a místo něj se zahleděla přes jeho rameno na šedá mračna za oknem. Od chvíle, kdy ho zachránila z těch rozbouřených vln, nepřestalo poprchávat. Léto si na chvilku dalo pauzu, a kdo mohl tušit, jestli se hodlá ještě vrátit. Další věc, na kterou si člověk tady na konci světa musel zvyknout.

„Jste mladá,“ poznamenal lehce. „A přitažlivá. Jak to, že vás ještě neulovil nějaký místní mládenec? Možná jste se právě vrátila ze studií do rodného domu?“

„Ne každý má příležitost jít studovat, pane Baresi.“ Cordelia se na něj podívala temně modrýma očima, o poznání chladnějšíma než před chvílí.

Také měla kdysi své plány. Měla své sny, ale zasáhl osud a sny zůstaly nenaplněné.

Někdy přemýšlela, jestli by všechno bylo jinak, kdyby její máma neumřela, když ona byla ještě dítě. Porazilo ji příliš rychle jedoucí auto v Londýně na jednom z jejích řídkých výletů za nákupy. Její táta pak zavřel tolik otevřených dveří. Paranoidně dceru hlídal, aby neopustila bezpečí vesnice. Pokud se vypravila do některého z blízkých větších měst, čekával na ni u okna, dokonce i tehdy, když v deseti jela s partou a za dozoru kamarádčiných rodičů. Školní výlety byly noční můrou, protože Cordelia dobře věděla, jak táta doma trpí. Lyžařský výcvik – to jí bylo čtrnáct – nepřipadal v úvahu. Sice jí ho dovolil, ale Cordelia dobře viděla ten strach v jeho očích a odmítla jet. Naučila se svého tátu podporovat, ale vlastně tím nesla na zádech bolest za ně oba. Jeho strach jí trvale připomínal jejich ztrátu.

Ale přesto bylo jasné, že na univerzitu jít musí, že je to něco, co potřebuje udělat.

Když jí bylo sedmnáct, přijali ji na první pokus na univerzitu v Exeteru, která byla – jak tátu ujistila – co by kamenem dohodil. A potom jejich životem otřásla smrt jejího bratra-dvojčete. Alex byl její pevná skála, vždy byl na ni naladěný, tiše a přirozeně. Rozuměl jí. Dodával jí sílu v dobách, kdy se jejich život měnil, třeba po smrti maminky. Podporoval ji a povzbuzoval, protože tátovy strachy se týkaly jen jí, asi bylo samo sebou, že Alex se o sebe postará sám.

Alex o žádné univerzitě nesnil, vždy plánoval převzít rodinný podnik. Měl rybaření v krvi. Když zemřel, všechny její sny se rozplynuly jako pára nad hrncem a ona se smířila s tím, že bude muset převzít bratrovo místo. Byly chvíle, kdy se zdálo, že jí ty ztráty sedí na ramenou jako tíha, kterou sotva unese, a nemá nikoho, komu by se mohla svěřit. Bezstarostné mládí se všemi jeho možnostmi se jí nikdy netýkalo.

Neuplynul jediný den, kdy by Cordelia nemyslela na budoucnost, jež se proměnila v prach, ještě než mohla vůbec začít, ale ona se vrhla do práce a ukázalo se, že je výjimečně schopná v ovládání lodi. Moře se stalo jejím útočištěm. Dodávalo jí klid a tam na otevřeném oceánu mohla nechat své myšlenky volně proudit a snít o tom, jaké by to bylo vidět svět. Uměla plavat jako ryba a plavání bylo vždy také úžasný způsob, jak utéct z reality všedních dnů.

Co by si asi ten snědý cizinec myslel, kdyby se mu svěřila?

„Být ulovená nějakým místním mládencem nikdy nebylo mým snem,“ odsekla rychle.

Luca se pomalu usmál a ten líný úsměv jako by v jejím těle zažehl tisíce malých jiskřiček. Náhlé teplo v klíně, okamžitá a čistě fyzická reakce ji šokovala až do hloubi duše.

Pár vteřin na něj vyděšeně zírala doširoka otevřenýma očima, dokonale zmatená a ohromená návalem pocitů, jaké ještě nikdy necítila.

Cizinec se zvedl do sedu a Cordelia mimoděk zabloudila pohledem k jeho širokým ramenům a dokonalému tvaru jeho těla, jehož si pravděpodobně podvědomě všimla už dřív, ale nikdy se přitom necítila takhle. Ale on na ni nikdy předtím nepromluvil a nenavázal s ní kontakt.

Cordelia se zvedla z okraje postele a poprvé v životě si naplno uvědomila, jak vlastně vypadá.

Vybledlé džínsy, opraný šedý svetr, do pasu dlouhé blonďaté vlasy stažené do culíku na jednu stranu. Jako vždycky nebyla namalovaná a byla opálená, protože slunce – pokud se tedy rozhodlo se ukázat – tu v tuto roční dobu pálilo o sto šest. V domě chodila vždy bosa a ruce si schovala za záda. Byly to praktické ruce, zvyklé na práci na lodi, na lana a moře.

„Kam jdete?“

„Mám ještě práci. Přišla jsem sem jen proto, abych vás zkontrolovala a přinesla vám sklenici čerstvé vody.“

„Zmínila jste telefon.“

„Telefon?“ Cordelia couvala ke dveřím a v duchu se divila, proč je tak nervózní, když to v přítomnosti opačného pohlaví nikdy v životě nebyla.

„Vzhledem k tomu, že můj mobil se utopil, musím použít vaši pevnou linku, abych zavolal… otci.“

Cordelia zamrkala. „Omlouvám se, nenašla jsem ve vašich věcech žádné telefonní číslo,“ řekla spěšně. „Asi to vnímáte jako zásah do soukromí, ale jak už jsem řekla, jen jsem chtěla zjistit, kdo jste a koho bych mohla kontaktovat, abych mu dala vědět o té vaší nehodě. Váš tatínek musí být bez sebe strachy.“

„Tak to v mém životě úplně nechodí.“

Po dlouhou chvíli se na sebe jen mlčky dívali.

Je uchvacující, pomyslel si Luca, a co je ještě neuvěřitelnější – nejspíš si to vůbec neuvědomuje. Byla vysoká, se sportovní postavou, tělo, alespoň z toho, co viděl, měla šlachovité a silné. To by ho mohlo odradit, protože jeho vždy přitahovaly jemné, velmi ženské dívky, ale tady to neplatilo. Její nohy v úzkých džínsech byly dlouhé a dobře si všiml plných prsou pod tím bezbarvým svetrem. Nikdy snad nepotkal ženu, jež by tak úspěšně skrývala všechny své přednosti. Přemítal, jestli je to úmysl. Nebo snad ulicemi této vesnice chodí módní policie a strhla by z ní cokoli, co by nebylo striktně praktické?

Zvedl oči k její oválné tváři. Rty měla plné, nos rovný a krátký a oči měly zvláštní temně modrou barvu, až dofialova. Nikdy takový odstín neviděl. A její vlasy…

Luca pomyslel na ty dokonale upravené ženy, jež se míhaly jeho životem. Žena stojící před ním nemohla být odlišnější a její vlasy to říkaly jasně. Stáhla si je dozadu do prostého culíku, který působil dojmem, že se ne a ne rozhodnout, na kterou stranu bude padat, ale ta barva byla fascinující, nemohl od ní odtrhnout oči. Měla v sobě všechny odstíny – od platinové blond k bohatým tónům medu a ještě tmavšího karamelu. To díky životu trávenému venku, předpokládal, na lodi a na moři. Životu stráveného rybařením a zachraňováním idiotů, jako byl on, kteří vyrazí na moře, aniž by se předtím podívali na předpověď počasí.

Rychle udusil myšlenky, které náhle nabraly v jeho hlavě rychlý spád. Myšlenky na to, jak asi vypadá pod tím pracovním oblečením, jaké by to bylo zkoumat to tělo vlastníma rukama.

Takové věci z mnoha důvodů naprosto nepřipadaly v úvahu.

„Já vám za ten hovor přirozeně zaplatím.“

„Proč byste to dělal?“ zeptala se Cordelia pohoršeně. To si snad myslí, že mu hodlají naúčtovat jeho pobyt tady? Že od něj chtějí peníze? Že bude muset hned, jak přijde k sobě, platit za to, že si může zavolat? Cordelia se naježila. „Nejsme takoví, které by napadlo naúčtovat vám telefonní hovor,“ prohlásila chladně. „Možná jsem vás zachránila, ale nepřivedla jsem vás sem, abychom po vás pak mohli chtít peníze.“

„Ten hovor bude do Itálie,“ odtušil Luca suše.

„Do Itálie?“ Tak je to Ital. Mělo jí to dojít už podle toho jména, ale nedošlo, protože tohle nebyla vesnice, do které by uprostřed léta proudily davy turistů. Cizinců tu bylo málo, a přesto se tu jednoho dne objevil tento fascinující Ital, ležící na posteli v domě jejího otce. Pocítila záchvěv vzrušení, jak se její představivost rozběhla. Itálie! Už jen chuť toho jména na jazyku byla skvělá.

„Tam žiju.“ Luca ji pozorně sledoval zpod přivřených víček. Chtěl vědět, jestli jí to dojde. V Itálii jeho jméno znal každý, a dokonce i tady, v této zemi mnoho lidí jméno Baresi slyšelo, i když třeba jen v souvislosti s vínem. Aristokratická rodina Baresiových byla legendární, stejně jako jejich impozantní bohatství. Luca Baresi prožil díky svému aristokratickému původu celý život ve světlech reflektorů. Jeho sociální bublina byla veliká, ale také velmi uzavřená, obyčejní smrtelníci do ní neměli přístup. Nevybral si to, prostě to tak bylo odjakživa. A pokud ho někdy náhodou napadlo zatoužit po tom odejít a už se nikdy ani neohlédnout, rychle takový nápad zavrhl, protože dobře věděl, co je jeho povinností.

Jeho přátelé, členové jeho rozsáhlé rodiny – ti všichni byli stejně privilegovaní jako on sám. Pokud věděl, jediný člověk, který kdy prolomil tyto vysoké zdi, byla jeho matka a tenhle příběh neměl právě dobrý konec.

To byla také jedna z věcí, na něž úmyslně nemyslel. A když se mu nezvána vloudila do mysli, rychle a efektivně ji potlačil.

„Toskánsko,“ dodal. „Byla jste tam někdy?“

„Moc často Cornwall neopouštím,“ přiznala se Cordelia a ušklíbla se, když viděla jeho nevěřícně výraz.

Uvědomila si, jak málo lidí za svůj život potkala. Život byl pro ni tak předvídatelný, a přitom byla ještě tak mladá. Jen čtyřiadvacet let! Měla by si užívat všechny možné příležitosti, zažívat nové, vzrušující věci. Každý ve vesnici znal její příběh, ale teď ji přemáhala touha svěřit se někomu, kdo pochází z dalekého, exotického místa, které pravděpodobně nikdy nenavštíví, rozhodně ne v blízké budoucnosti.

„A proč ne?“

Podíval se na ni a ona mu pohled oplácela a mlčela, protože najednou všechno, všechny ty jednotlivé střípky skládačky jejího života, vypadalo nesnesitelné. Myslela na to všechno, co se jí stalo, na všechno, co ji přikovalo k tomuto místu. A drželo ji tu stejně dokonale, jako by ji někdo zavřel do klece. Jak by proboha mohla zvládnout posbírat střípky své minulosti a složit je do pár obyčejných vět? Stejně je to hloupost. Měla by na takové nápady jednou provždy zapomenout! Vždyť ho sotva zná. Ani by nevěděla, jak začít, kdyby přišlo na tu jednoduchou otázku, kterou jí položil.

Cizinec se protáhl a jediným hladkým pohybem odhodil pokrývku stranou a přehodil nohy přes okraj. „Musím se trochu protáhnout,“ poznamenal přes rameno a zamířil k šatní skříni, k jedinému místu, kde by se mohlo nacházet jeho oblečení. „A převléknout se do vlastních šatů.“

Cordelia mlčky přikývla. Sledovala, jak se stále ještě pohybuje s obtížemi, ale rozhodně to bylo lepší než na začátku, kdy ho její otec musel podpírat, aby vůbec došel do koupelny. Síla se mu vracela každým dnem. Bylo jasné, že se brzy uzdraví úplně, protože už teď byla v jeho pohybech znát fascinující elegance a síla.

Cordelii málem spadla čelist, když se – stále zády k ní – začal bez jakéhokoli varování a byť jen náznaku studu svlékat.

Odvrátila oči. Vyschlo jí v ústech a cítila, jak jí do tváří stoupá horko.

„Už se můžete dívat.“ V hlase měl jasně slyšitelné pobavení, když se o pár minut později ozval a ona se k němu pomalu otočila.

Tváře měla zrůžovělé studem.

Z řeči jejího těla bylo jasné, že se necítí ve své kůži. Luca nic takového nikdy neviděl. Zažil v životě vůbec někdy, že by nějaká žena spatřila jeho polonahé tělo a chovala se, jako by jí země udělala nesmírnou laskavost, kdyby se okamžitě otevřela a spolkla ji? Pocítil nával zvědavosti. Může tak krásná dívka být tak nevinná, jak vypadá?

A proč nikdy neopouští domov? To přece nedává žádný smysl.

„Kolik vám je?“ zeptal se náhle.

„Nedávno mi bylo dvacet čtyři. Proč?“

Luca pokrčil rameny. „Říkáte, že málokdy opouštíte domov?“

„Je to krásné místo. Možná by vás překvapilo, kolik lidí žijících u moře má problémy se od něj vzdálit.“

Ona k nim ovšem nepatřila. Ne, ona ne, ale něco uvnitř ji nutilo bránit se jeho zvědavosti.

Luca na její odpověď, jež vlastně žádnou odpovědí nebyla, nic neřekl, a místo toho se rozhlédl kolem. Nepamatoval si, jak se do domu dostal a vlastně se za celou dobu ani nepodíval z okna. Teď to udělal a spatřil nekonečné šedé moře v dálce, stužku momentálně úplně prázdné cesty, táhnoucí se do dáli, a zelené keře podél ní, roztahující se až k místům, kde se krajina pomalu začínala svažovat dolů k břehům oceánu. Všechno halil závoj jemného, vytrvalého mžení. Pozůstatky bouře, v níž ztroskotala jeho loď.

Pak se poprvé pořádně rozhlédl po domě.

Luca si svého okolí málokdy skutečně všímal, alespoň ne pokud se týče sídlo, v němž žil nebo dalších luxusních nemovitostí, jež vlastnil. Byly bohatě zařízené, to věděl. Ale on strávil v luxusu celý život, tak byl proti jeho kouzlu imunní. Stejně tak nevěnoval moc pozornosti domům, v nichž bydleli jeho přátelé nebo příbuzní, byly si podobné jako vejce vejci. Některé byly větší než jiné, některé byly vysloveně výstavní. Domy a byty, ve kterých žily jeho příležitostné přítelkyně, byly všechny drahé a luxusní, o to se jejich bohatí rodiče postarali. Takový jeho život prostě byl.

Pokoj, v němž stáli, měl k luxusu daleko. Byl velký, s dřevěnou podlahou, kterou pokrýval omšelý perský koberec, jenž se snažil přidat mu nádech honosnosti. Nábytek byl starý, ale naleštěný a stěnám by prospěl nový nátěr. Ale postel byla neuvěřitelně pohodlná a musel uznat, že na celé místnosti bylo něco svůdně útulného, bez ohledu na laciné zařízení.

„Provedete mě kolem?“ slyšel sám sebe se ptát. „Potřebuju si protáhnout nohy. Mám pocit, že jsem už příliš dlouho zavřený na jednom místě.“

„A co ten telefon?“

„No ano. Ten telefon.“ Zelené oči se potkaly s temně modrými a Luca se usmál, protože se mu nestávalo často, že by se nacházel ve společnosti ženy, která neznala jeho hodnotu. Bylo to zvláštním způsobem osvobozující. Mohl být sám sebou. Už nebyl mužem, jehož povinností bylo spravovat rodinný podnik, který jeho otec málem přivedl k bankrotu a on ho dostal zpátky na výsluní. Ani tím oceňovaným aristokratem, jenž nemohl vejít do místnosti, aniž by se okamžitě nestal terčem zájmu dívek z dobrých rodin, hledajících si vhodného manžela. Tady, na konci světa, byl jen obyčejným mužem, bez předem daného osudu.

Nebyl si úplně jistý, kým vlastně je, zbavený náhle všeho pozlátka, jež ho obvykle obklopovalo, ale byl ochotný dát tomu šanci a prozkoumat to.

Zvlášť ve společnosti ženy, jež vypadala jako tahle.

Pocítil náhlé napětí v rozkroku a musel potlačit nutkání zasténat nahlas.

„Jak jsem říkal,“ zamumlal, „určitě nikdo neposlal policii, aby po mně pátrala.“ Měl absolutní svobodu pohybu. Sdělil své sekretářce, že si bere pár dní volna. Nespecifikoval, kolik jich bude. Zrušila všechny jeho nejbližší schůzky a další domlouvat nebude, dokud jí nedá pokyn. A jeho otec také nemá ponětí, kdy očekávat jeho návrat. Netrávili spolu moc času. A zbytek světa?

Kdo ještě zbývá? Byl jedináček a měl rád svou svobodu, nikomu se nezodpovídal. Nikdy nevěřil v sílu týmové práce. Jediný člověk, kterému kdy věřil, byl on sám, a vyhovovalo mu to. Jen ho nyní přepadla podivná nejistota – pocit, že absolutní nezávislost možná není taková, jak vypadá.

Luca netrpělivě potřásl hlavou.

„Proveďte mě domem,“ pronesl nevrle a těšil se, že se na chvilku ponoří do života tak vzdáleného tomu jeho.

„Jen pokud mi budete vyprávět o svém životě v Itálii,“ odpověděla Cordelia, pohlcená zvědavostí.

Luca se uvolnil. Bylo toho tolik, co jí mohl vyprávět o své rodné zemi. O zvlněné kráse Toskánska, o bílých štítech Alp a rozmáchlosti Apeninského pohoří a o zázračném klimatu krajiny mezi nimi, jež byla tak dokonalá pro pěstování těch nejlepších hroznů, z nichž se dělalo to nejlepší víno v zemi. Může jí vyprávět o vesnicích, obklopujících jeho sídlo a lidech, kteří tu žijí. Většina z nich je a vždy byla tím či oním způsobem zaměstnána u jeho rodiny.

Přirozeně to bude muset nějak upravit, protože rozhodně neměl v úmyslu jí vyprávět o tom, kdo skutečně je a jakou moc v té oblasti má.

Cordelia ho vedla ven z ložnice na širokou podestu a rukou mávla k ostatním pokojům, než zamířili dolů po dřevěném schodišti dolů do přízemí.

Následoval ji a napůl jí i věnoval pozornost, ale většinu času pozoroval spíš ji a obdivoval pružnost její chůze, způsob, jak svižně seběhla schody. A přemítal, jak by její vlasy vypadaly rozpuštěné. Měla ty nejdelší vlasy, jaké kdy viděl.

Ocitli se v hale s černými a bílými dlaždicemi a Cordelia se obrátila, aby se na něj podívala, oči jasné a výraz ve tváři otevřený a důvěřivý.

Luca zamrkal, aby zahnal tu zvláštní bolest, která ho píchla u srdce.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Skandál za miliardu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.