Alexandra Oliva

OTISK

FORGET ME NOT

Copyright © 2021 by Alexandra Oliva

All rights reserved.

Translation © Lenka Faltejsková, 2022

ISBN 978-80-242-7877-3

1.

Mladá žena, která by se neměla jmenovat Linda, stojí u sebe v bytě před zamčenými dveřmi a naslouchá. Kroky – soused někam jde. Linda zná obyvatele svého domu jen podle jmen na poštovních schránkách dole v hale a z toho, co zahlédne kukátkem. Nechce se s nimi setkat, nemůže riskovat, že by ji někdo poznal. Dá těm krokům tolik času, kolik zabere dostat se k výtahu, zmáčknout tlačítko, nastoupit a začít klesat. Pak odemkne, vypustí dech, který celou dobu zadržovala, a vkročí na kostkovaný koberec na chodbě.

Koberec vypadá stejně jako včera a Lindu napadne, jestli by byl jiný aspoň na dotek, kdyby byla bosky. Včera odpoledne zůstala uvězněná, musela čekat, až tu skončí s vysáváním a budou pokračovat v dalším poschodí. Než k tomu došlo, čas vyměřený vycházce pominul – dětem skončila škola a venku začínal podvečerní provoz. A i když je v určitém ohledu jednodušší ztratit se v davu, jí z toho pomyšlení naskakovala husí kůže. Dělalo se jí zle z toho mluvení, smíchu, z těžkých kroků. Ze všech těch lidí, kterým je jedno, kdo může vyslechnout důvěrné podrobnosti z jejich životů, zatímco je vykládají do handsfree. A když nemluví, píšou zprávy, poklepávají, přidávají hashtagy ke svým zpovědím a pokoušejí se působit trendy.

Linda nechápe, proč se někdo chce stát středem pozornosti. A přece jí sociální sítě dnes a denně odhalují tajemství cizích lidí, kteří se o ně ochotně dělí se světem.

Zamkne a zamíří ke schodům. Nejradši by se rozběhla, tím by na sebe ovšem okamžitě upozornila. Když projde dveřmi, cítí se o něco lépe. Tady vysoko nahoře je schodiště v podstatě vždycky prázdné. Někdy po něm proběhnou děti o pár pater níž nebo výš za kamarádem, ale ty jsou hodně hlučné a ten hluk se všude rozléhá – čili se jim dá snadno vyhnout. Ti starší, co už neběhají, jsou teď ve škole. Na schodech se ozývají jedině její kroky. Přesto se v každém patře zastaví a zaposlouchá se. Nenuceně pozdravit cizího člověka, pohlédnout mu krátce do očí, to ještě zvládne, ale vyčerpává ji to. Bojí se, že ji pozná, bojí se, co jí řekne nebo co udělá. Myslí na tu ženu z loňského léta. Na to znechucení, s nímž sykla: Cos udělala s těma kostma, ty úchylačko? I na plivanec, který přistál na okně, u něhož seděla, když ji najatý řidič naposledy odvážel z té čtvrti.

Opustí schodiště a vejde do haly. Vrátný sedí u stolu a z modrého sluchátka handsfree s leopardím vzorem, které má zasazené v bledém uchu, se ozývá křik. Nick. Někdy si Linda ty dva bílé vrátné plete, ale tohle sluchátko slouží jako jasné poznávací znamení. Nick se na ni nepodívá. Nemluví do handsfree, nezpívá ani nepokyvuje hlavou do rytmu hitu nějaké nové hvězdičky. Zřejmě poslouchá jeden z těch oblíbených podcastů o sebezdokonalování. Tipy na rozdělení pozornosti, o nich se často zmiňují na SocialHubu: TRP a tipy pro maximální výkonnost neboli TRPTMV. Zkratky zkratek. Linda si ráda vymýšlí své vlastní významy. Spěšně projde kolem vrátného a pomyslí si: Trapné Rady Pro Trapné Mužské Vady.

Nechtěla dům s vrátným. A nechtěla ani bydlet ve městě, žádala o chatu v horách, někde, kde by byla jen ona, les a možná sem tam nějaká liška. Jenže Arthur na tom trval: takhle to bude nejlepší. Zrovna jako to říkávala doktorka Tamborová a jak to pořád říká on. Ti dva se na rozdíl od ní narodili do tohohle světa, tak to asi musejí vědět.

Právě když chce projít otáčivými dveřmi ven, zacouvá do nich z ulice žena, která se prohýbá pod vahou plastové bedny. Linda ustoupí stranou. Neznámá je menší než ona, vypadá na pětadvacet a pleť má dost tmavou. Nedá se považovat za bělošku, její původ však Linda neodhadne. Což se jí stává často. Vzhledem k tomu, že žila v izolaci, je to pochopitelné, jak ji aspoň uklidňovala doktorka Tamborová. Přirovnávala to k Lindině neschopnosti rozeznat nářečí – prostě se s ním ještě nesetkala, nic víc. Nicméně při jednání s cizími lidmi tmavší pleti ji pokaždé přepadne zvláštní druh nervozity. Má obavy, že nějak dokážou vycítit její odlišnost – tu nevědomost a zvědavost, jež se naučila neprojevovat nahlas.

A na tuhle příchozí Linda rozhodně zvědavá je. Vypadá totiž fantasticky. Má krátké ježaté černé vlasy, jen přes jeden spánek jí spadá fialová vlna. Dokonce i s těžkým nákladem se pohybuje s ladností a sebejistotou, jaké jí dívka závidí. Jakmile se z otočných dveří vynoří v hale, je z ní dobyvatelka. Zachytí Lindin pohled a pozdraví: „Brýden.“ Její duhovky mají barvu krystalizovaného medu. Linda sklopí oči k podlaze.

Zatímco se vrátný zvedá a pospíchá té neznámé na pomoc, Linda se protlačí ven, do vlhkého větrného počasí. Na obloze visí v zimním světle roztroušené mraky. Muž, jenž právě míjí ohromný lodní kontejner opodál, si přitáhne kabát těsněji k tělu.

Linda si vzpomene na starší pár, který se před pár týdny vystěhoval z bytu na stejné chodbě, kde bydlí ona. Byli to ideální sousedé – tiší, nevtíraví. Upřímně doufá, že se ta žena, která se jí tak směle podívala do očí, nestěhuje k ní do patra. V tak velkém domě bude prázdných bytů určitě víc.

Nakrátko zavře oči, nechá se ukonejšit vlhkým vzduchem a myslí na to, jak ráda se probouzela ve svém celtou vystlaném hnízdě, cítila rosu na řasách, poslouchala jemný déšť na dobré ráno a sledovala, jak se zvedá mlha. Jako malá měla tuhle část dne ze všeho nejraději – když se probouzela s jiskřičkou naděje, že se stane něco nového.

Schází jí ta naivita, s níž předpokládala, že nové znamená lepší.

Zaboří bradu do límce vlněného kabátu a pustí se rychlým krokem vpřed, snaží se co nejvíc zapadnout. Jenže všechno jako by bylo špatně – tíha jejího vlňáku, Sheath, který ji tlačí do levého předloktí, dokonce i její krok. Má tenisky s tou nejtenčí podrážkou, jaké se Arthurově asistentce podařilo sehnat, přesto jí i po těch letech nepřestala chybět měkkost půdy zarostlé kapradím v lese, kde běhala bosky a hrála si na schovávanou. Chybí jí spaní na stromech, liška s bílým čenichem, která za ní chodila jedno léto. Chybí jí Vánoce, ty jediné, které si pamatuje. Tenkrát napadla spousta sněhu a na ni čekal zbrusu nový lesklý zelený sáňkovací talíř. Se smíchem se na něm klouzala z kopce rovnou do čekající náruče.

Tenkrát ji měl někdo rád.

Ví to, cítí to. Občas do ní osamělost surově zaboří spáry. V takových chvílích ji při životě udržuje jen ta nepatrná a hloupá naděje, že když se to stalo jednou, mohlo by se to stát i podruhé. Anebo se to s příčinou a následkem má právě naopak: možná si její mysl uchovává tuto naději proto, že tělo odmítá přestat dýchat. Není si jistá, jestli je v tom nějaký rozdíl.

Kolem projede auto na plyn, hlasitější než ostatní. Linda ucítí příval adrenalinu. Zamaskuje škobrtnutí, říká si, je to jenom auto. Myslí na konkrétní trasu, která ji odvede od silničního provozu do blízkého parku. Potřebuje klidné místo, kde by mohla nahradit včerejší vycházku, o niž přišla kvůli luxování na chodbě.

Musí ven denně. Jednou zkusila vynechat, aby zjistila, co se stane, když sledovací aplikace v jejím Sheathu zaznamená, že neuskutečnila předepsanou hodinovou výpravu. Pozotvírala všechna okna, uvelebila se v křesle a čekala. Vstávala jen kvůli tělesným potřebám. V pátek večer se na displeji objevilo varování. V pondělí zavolala Arthurova asistentka: Jste v pořádku, moje milá? Dokonce to znělo upřímně, nebo to tak Lindě aspoň připadalo – rozpoznat upřímnost pro ni pořád nebylo lehké. Zamumlala něco na souhlas a připojila, jak jí bylo jasné, nepřesvědčivou lež – byla jsem venku, ale zapomněla jsem si Sheath. Okamžitě vyběhla ven a ušla čtyřicet minut jedním směrem a totéž nazpátek. Počítala s tím, že když se vrací domů, pokaždé jde rychleji. Ten den jí pohledy cizích lidí připadaly obzvlášť nepříjemné, a teprve když se vrátila a uviděla svoje tenisky u dveří, uvědomila si, že byla venku bosky.

Na rohu zastaví a čeká na zelenou. V hlavě se jí převaluje to slovo: doma. Domov dřív představovalo osm hektarů lesa. Rybník zarostlý rákosím a invazivním bambusem. Stará bouda s výběhem pro lišky s vypadlým pletivem, které mech a jetel přišpendlily k zemi. Javor s velkými listy, v jehož koruně si udělala hnízdo – jediný kmen, v nějž kdysi dávno srostly tři stromy, když ještě nebyla na světě. Semenáčky, které vyklíčily příliš blízko sebe a bez přemýšlení se spojily, bez vědomí, buňka po buňce se staly jedním.

Nemělo by se jí stýskat. Když dospívala, nepřála si nic tak moc, jako vidět svět za zdí, lidi za tou zdí. Jenže nečekala, že k tomu dojde tak, jak k tomu došlo. Myslela si…

Nebyla si jistá, co si vlastně její tehdy dětské já myslelo. Asi něco tak hloupého, jako že na ni bude venku čekat její sestra. Že ji Emmer vezme za ruku a zeptá se: Proč ti to tak trvalo? Že se společně rozběhnou do města, které bude jako z obrázkových knížek – řeznictví, pekařství a svíčkárna. Bezstarostný šťastný konec pro dvě statečná děvčátka.

Kolem projede autobus a křižovatka zůstane prázdná. Linda může bezpečně přejít, jenže lidi v tomhle městě údajně na červenou nechodí. Lež. Stává se to, je to ovšem něco, čeho si ostatní všimnou. A tak čeká. Zakrátko se rozsvítí zelený panáček a ona pokračuje do parku.

Vpředu zahýbají za roh dva muži, Asiat a běloch s plnovousem. Smějí se a drží se za ruce. Asiat má žlutofialový šátek, běloch klobouk sladěný s rukavicemi. Linda zamíří k vnitřnímu okraji chodníku, aby jim udělala místo. Když ji míjejí, cítí to – vlnu štěstí, která z té dvojice hmatatelně vyzařuje. Zatouží jít za nimi, vstřebávat tu jejich radost aspoň zvenčí. Pak to zavrhne. Mohli by si jí všimnout, mohli by ji poznat. A třeba zas tak šťastní stejně nejsou.

Když zahne do parku, okamžitě zalétne pohledem ke své oblíbené lavičce, zastrčené u cedrového živého plotu. Sedí na ní nějaká paní s batoletem nacpaným do kočárku, v té zimě celá schoulená, a upíjí z kelímku ze Starbucks. V Lindě vzkypí rozhořčení. Jak teď má vydržet dvě hodiny mimo byt, když je její lavička obsazená?

Kdyby dokázala telepaticky zařídit, aby ta žena zmizela, udělala by to. Na tomhle světě je stejně lidí až moc.

Kousne se do rtu. To nebyla právě hezká myšlenka. Nebyla dobrá, nebyla konstruktivní. Doktorku Tamborovou by určitě znepokojila. Trochu se v tom povrtáme, ano? Setřese hořkost a pustí se na pomalou obchůzku parkem. Ta ženská má dítě, křehkou larvičku, kterou bude muset brzy vzít někam do tepla. Bude se nad ním rozplývat a mazlit se s ním, aniž by její dítě tušilo, jaké má štěstí.

Linda se blíží k vodním fontánám, na zimu vypnutým. Vtom začne batole naříkat a kopat nožičkama uvězněnýma ve fusaku. Napadne ji, jestli tohle dělala taky, když byla malá. Připadá jí to nepředstavitelné. Po očku tu dvojici pozoruje, domnívá se, že tím pádem brzy zmizí.

A skutečně, matka vyskočí z lavičky a začne kočárkem popojíždět sem a tam. Když se dítě neuklidní, zaloví v kabelce a podstrčí malému pamlsek. Křik a kopání ustanou.

Nesedej si, hlavně si nesedej, prosí Linda v duchu. Běž pryč.

Pocítí krátké vítězoslavné rozechvění, protože žena začne skutečně tlačit kočárek k východu.

Pospíchá k opuštěné lavičce. Posadí se, na pár vteřin zavře oči a soustředí se na zvuky větru, vůni mokrých cedrů. Když oči otevře, spatří, jak z ulice vbíhá do parku starší žena ve formujících sportovních legínách a prošívané vestě. Vlasy má ostříhané nakrátko, prokvetlé šedinami, a vypadá to, že nemá v uchu handsfree. Místo toho se pozorně rozhlédne po parku, neobvykle zaujatá okolím. Vypadá přesně jako někdo, kdo by mohl chtít vykládat uštvaně vyhlížejícím cizím lidem, že důchod je vůbec nejlepší životní etapa, stačí jen vydržet.

A pak zamíří přímo k ní.

Linda si vyhrne levý rukáv kabátu, aby měla přístup k Sheathu, připevněnému dvěma koženými popruhy, které se jí kříží mezi zápěstím a loktem. Tenký, ohebný a voděvzdorný displej Sheathu je připevněný v místě, kde se spojují, a je tu i kapsička k uložení neoprenového sluchátka. Sheath zůstává neustále zapnutý, neustále připojený, a i když má Linda ten svůj nastavený do režimu beze zvuku, textové bubliny, které obsahují tichá oznámení, se objevují i teď: Kavárna o jednu ulici dál západním směrem má na Yelpu nejlepší hodnocení v okruhu deseti bloků a tady máte kupón na patnáctiprocentní slevu na jakékoli pečivo, které si koupíte spolu s nápojem. U postu na SocialHubu, na který jste klikli dnes ráno, se objevilo sedm nových komentářů – ne, tak osm. A vida, sleva na klonování domácích mazlíčků, platí jen dnes (sponzorovaný obsah).

Šedovlasá dáma se blíží. Linda klikne na ikonu Rychlé čtení na SocialHubu. Sklopí hlavu a přelétne očima titulky: LARISSA CONWAYOVÁ BYLA ZVOLENA NEJPŘITAŽLIVĚJŠÍ HVĚZDOU DO OSMNÁCTI LET; PO PROTESTECH NA MIAMI JSOU ČTYŘI MRTVÍ A DESÍTKY ZRANĚNÝCH; SEDM ZPĚVÁKŮ, KTEŘÍ ZEMŘELI NA PŘEDÁVKOVÁNÍ – NEUVĚŘÍTE, KDO JE ČÍSLO PĚT!

Zírá na to a roluje po displeji, přitom ve skutečnosti nenápadně sleduje blížící se narušitelku. Nezastavuj, nezastavuj, nezastavuj.

Ta projde sportovní chůzí kolem, ani se na ni nepodívá. Směje se a dívá se někam do dálky. Lindě dojde, že má augmenty. Už si zvykla vídat podobné chování u lidí s brýlemi, kde technologie doplňuje jejich zorné pole běžícími popisky, ale kontaktní čočky s technologií rozšířené reality jsou pořád pro většinu lidí cenově nedostupné. I když tohle je pochopitelně Seattle – těžko říct, jak je na tom obyčejně oblečený zdejší člověk po finanční stránce.

Klepne na domovskou ikonku a stáhne si rukáv zpátky k zápěstí. Snaží se uklidnit. Neví, jak přesně u augmentů funguje identifikační software – kolik informací se dá legálně získat při pouhém pohledu, to je, zdá se, neustále propíraná otázka –, a je ráda, že skryla tvář.

Teď konečně zvedne hlavu. V křoví šelestí poryv větru. Z dálky je slyšet krákání vran. Pořádně se nadechne, aby se uklidnila.

Tam v Cedar Lake byly vrány taky. Tam, kde měla kdysi dávno skutečný domov. Jako malá ty ptáky pozorovala celé hodiny v kuse. Jednou hodila do trávy pstruha, aby viděla, co ho dostane dřív: jestli slepice, nebo vrány. Žádný opeřenec se ho ani nedotkl, dokud ryba nelekla. Pak slepice odklovaly maso a vrány za soumraku přenesly kosti přes zeď.

Nemá stání, ale nechce se vzdát své lavičky, tak se rozhodne zahrát si hru Co by, kdyby. Hrávala ji s Emmer, když se k sobě choulily na pohovce nebo na stromě nebo na molu. Jedno dvojče se zeptalo druhého: Kdybys mohla udělat, co se ti zachce, co by to bylo?

Letěla bych na Mars.

Našla bych Yettiho.

Upekla bych koláč.

Dala bych si koláč.

Chytila bych rybu do sklenice a naučila ji zpívat.

Neomezené odpovědi, neomezené možnosti podněcované knížkami a jejich věčnými hrami.

A tak se teď Linda zeptá sama sebe: Kdybych mohla udělat, co se mi zachce, co by to bylo?

Rozbila bych svůj Sheath.

Vylezla bych na tamten strom.

Utíkala bych, až bych nemohla popadnout dech a moje nohy by byly promáčené jako stébla trav.

Našla bych Emmer.

Naposledy svou sestru-dvojče viděla, když ji matka odvedla do bludiště za dveřmi do sklepa. V té útržkovité vzpomínce je Lorelei vysoká a štíhlá jako přízrak a Emmer se ohlédne, vrhne po Lindě samolibý úsměv a pustí se ze schodů. A pak se dveře zavřou. Víckrát svou sestru neviděla.

Na začátku jí nedocházelo, že Emmer odešla napořád. Bylo jí tehdy teprve pět a sestra se s matkou kolikrát ztratila i na několik hodin, někdy dokonce na den nebo dva. Teprve když se Lorelei zase objevila a řekla „Je pryč“, pochopila, že tentokrát to nebylo už zase, nýbrž naposled. A i když si po těch letech už skoro nevybaví rysy Loreleiny tváře, pamatuje si jasně, jak ten den vypadaly matčiny oči: byly suché, červené a vyčítavé. Pod tím nemilosrdným pohledem pocítila tíhu sestřina zmizení a vyrozuměla, že to – nějak – zavinila ona.

Zároveň ovšem pochopila, že je Emmer volná. Sestru vypustili za zeď do většího světa, odměnili ji za to, že byla lepší z dvojčat, zatímco Linda za trest zůstala.

Někdy se jí zdá, že ji Emmer najde a všechno se dá do pořádku. Ví své a nevěří tomu, ale ty sny si dovoluje.

Tak stráví zbytek vycházky – sněním o sestře. V tom snu se od sebe liší jen barvou očí a tvarem nosu. Emmer měla roztomilý knoflíček, zatímco Lindin končil nepatrným zakřivením. Ve snu na takových rozdílech nezáleží. Obě se usmívají – smějí se – a procházejí lesem. Spolu.

2.

Před Lindiným domem pořád stojí ten přepravní kontejner. Vrátný uvnitř v hale telefonuje, mluví s nějakým nájemníkem. Zamává Lindě a ona se přinutí cestou ke schodišti pokývnout na pozdrav. Jakmile projde dveřmi, zaslechne shora rámus. Nahlédne přes zábradlí. O pár poschodí výš je vidět kousek něčí ruky. Ženský hlas: „Doleva!“ Zahučení mužského, pak zase ta žena: „Hele, vždyť to –“ V tu chvíli vykoukne přes zábradlí hnědý chomáč, překulí se a padá dolů. Ta žena vykřikne: „Bacha!“

Linda uskočí, přimáčkne se ke zdi a hnědá věc se jí rozplácne u nohou. Cítí příval adrenalinu a pod zády tvrdou krabičku s požárním jističem. Zírá na tu hromádku, zatímco se shora blíží kroky. Nakonec je to jen polštář z pohovky, který teď leží na dlažbě a je úplně neškodný.

Z mezaninu se vynoří ta snědá žena, kterou prve potkala v hale. „No nazdar! Jste v pořádku?“

Linda přikývne a sklouzne pohledem k jejímu tričku. Je fialové, o pár odstínů světlejší než pramen vlasů na jejím spánku. Na prsou má černou kurzívou nápis PhDr. Mrcha a malou lesklou lebku se zkříženými hnáty. Sheath na její levé paži se taky oslnivě třpytí. Má ho připevněný k širokému bílému popruhu, který jí zakrývá většinu kůže mezi zápěstím a loktem.

„Omlouvám se, že jsme vás tak vyděsili.“ Žena se dotkne Lindiny paže, když ji míjí. Ten dotek je letmý a nevýznamný, a přece pálí jako oheň – Linda už si nevzpomíná, kdy se jí někdo záměrně dotkl. Asi když ji naposledy navštívil Arthur. Před několika měsíci – strnulé a nemotorné objetí. „Říkala jsem jim, že tohle musejí napřed sundat,“ dodá nová nájemnice, zvedne polštář a prozkoumá škody. Pak ho opře o zeď a napřáhne k Lindě ruku. „No nic, já jsem Anvi.“

Ona chvíli zírá na její pravačku. Prostředník zdobí těsně nad kloubem propletené zlaté šlahouny, z nichž raší drobné lístečky nebo možná trny, připomíná to liánu. Linda zvedne pohled a všimne si, že handsfree v uchu té ženy ladí s jejím pouzdrem na Sheath.

Uplyne několik dlouhých vteřin. Anvi nakonec ruku stáhne a přimhouří oči. „Bojíš se bacilů, nebo jsi v šoku?“

Ví, že už teď všechno zpackala. „Promiňte,“ zašeptá.

„Nemáš se za co omlouvat.“ Žena zvedne polštář a přitiskne si ho na prsa. Z jejích medových očí čiší zvědavost. „A tykej mi. Jak se jmenuješ?“

Z tak soustředěné pozornosti se celá orosí. Nesnáší, když se má někomu představit jménem, které si vybrala. Má pocit, že to není ona. Jenže co se dá dělat. „Linda,“ vydechne.

„Těší mě. Zatarasili jsme schodiště, takže bude asi lepší, když pojedeš výtahem.“ Anvi mávne na rozloučenou a rozběhne se zpátky nahoru. „Málem jste zabili nějakou holku,“ křikne na stěhováky.

Linda se vrátí do haly a stiskne tlačítko pro přivolání výtahu. Je tak vyvedená z míry, že zapomene zkontrolovat, jestli na něj nečeká ještě někdo. Když se ozve cinknutí, stojí vedle ní běloch středního věku, což ji vyděsí. Pod jeho pohledem zčervená. Už ho tu párkrát potkala. Jednou jí popřál dobré ráno, když vybíral poštu z poštovní schránky v horní řadě.

Nechá ji nastoupit jako první a ona cítí, jak ji při tom pozoruje. Je zvědavý nebo možná podrážděný, těžko říct. Každopádně pokud se s ním ocitne ve výtahu, mohl by se pokusit navázat hovor. Mohl by například říct: Připadáte mi nějak povědomá.

„Pošta!“ vyhrkne, otočí se a rozběhne se přes halu ke schránkám. Uši má nastražené pro případ, že by se vydal za ní. On ale zmizí v kabině. Linda zastrčí klíč do otvoru ve schránce. Vyloví nálož kuponů a letáků nejmíň za celý týden a v duchu sesílá mor a choleru na Anvi, která zatarasila schodiště a vyvedla ji z rovnováhy. Schránku zavře. Vrátný poslouchá něco ze sluchátka, jinak v hale nikdo není. Linda se vrhne k výtahům a tentokrát se k ní nikdo nepřipojí.

Se zaťatými zuby vyjede nahoru a s každým pomalým stísněným nádechem si připomíná: Nejsi v pasti. A s každým výdechem: Ty dveře se otevřou.

Dokud platí tvrzení pro výdech, platí i to pro nádech.

Šest pater bez zastávek. Dnešní cesta zabere sedm nádechů, přičemž těch několik prvních je rychlejších než ty na konci, kdy už je zase klidná. A pak… Tohle je ta nejhorší část – dveře se otevřou a není jak poznat, jestli před nimi někdo nestojí, žádné okénko, kterým by se dalo podívat, přesvědčit se, jestli je čistý vzduch. Ovšem pokud se dveře neotevřou, skutečně bude v pasti, takže se nedá nic dělat. Zatvrdí se, zatímco výtah zastavuje. Krk i ramena ji bolí z napětí. Musí domů. Potřebuje si sundat Sheath. Potřebuje zavřít oči beze strachu a bez obav, že ji zrovna někdo sleduje.

Dveře se otevřou. Chodba je rozkošně prázdná. Od schodiště se sem nese tlumené rachocení, Anvi a její stěhováci asi nebudou daleko. Linda vystoupí a rychle zamíří k sobě domů, do jednopokojového rohového bytu. Ta nedávno uvolněná jednotka, kam se, jak doufá, ta zvědavá ženská nestěhuje, leží naproti výtahům. Kukátkem od sebe dohlédne na její dveře. Vidí jich přibližně polovinu.

Jakmile vkročí domů, zamkne za sebou a poštu hodí na kuchyňský ostrůvek. Pověsí si kabát, odloupne Sheath a upustí ho do krabice u dveří. Skopne tenisky, svalí se do kulatého proutěného křesla u okna. Je to jediný kus nábytku v téhle místnosti, který používá. Pohovka u stěny je tu pro Arthura, protože po ní chtěl fotky, jak si to doma zařídila, a taky kvůli jeho vzácným návštěvám. Jinak tu má jen malý konferenční stolek a televizi na stěně. Když se sem nastěhovala, Arthurova asistentka jí poslala pokojovou rostlinu – sukulent. A ona jen sledovala, jak pomalu umírá. Zřejmě potřeboval víc slunce a určitě víc vody, protože ho vůbec nezalévala. Jeho vysušená slupka se choulí v rohu. Linda si přitáhne kolena pod bradu a chvíli se na rostlinu dívá, než zavře oči. Nechala ji zemřít záměrně: sukulenty do zdejšího podnebního pásma nepatří. Kdyby šlo o kapradinu, tu by zalévala. Možná dokonce i bambus, který si tu vybojoval své místo.

Napadne ji, že dnes ještě nic nejedla. Smířená s tím, že je fyzicky nutné přijmout nějaké kalorie, se zvedne a vytáhne z kuchyňské skříňky plechovku raviol. Nechá je ohřívat v mikrovlnce, dokud se neozve hlasité pop a k červeným cákancům uvnitř přístroje se nepřipojí další. Vytáhne pokrm, z kterého se kouří, a odnese si ho na křeslo. Pak zapne televizi, vybere si aplikaci PBS a pustí si dokumentární film o orangutanech.

Rychle se nají, teprve pak si konečně dovolí klimbat, zatímco přes obrazovku přejíždí zahradní kolečko s orangutaními sirotky s velkýma očima. Myslí na kapradiny a bambusy a na zvláštní hebkost květů orobince – na to, jak je svazovala do polštářků a jednou v létě z nich vytvořila celou matraci. Myslí na Emmer, která jí mávala z druhé strany rybníka, což je nejranější vzpomínka na její sestru – přibližně tříletou nebo čtyřletou, s tmavou hřívou a pihami od slunce. Jako dvojčata byly pochopitelně stejně staré, proto jí Emmer v té vzpomínce nepřipadá jako malá holčička, ale rovnocenná – parťák, sestra. Možná dokonce jako její lepší já, přinejmenším Lorelei ji měla rozhodně radši.

Emmer by tohle neudělala. Tohle Emmer nedělala. To byly matčiny oblíbené věty, než přestala mluvit úplně. Kdykoli Linda něco pokazila, dopadal na ni těžký pocit viny, nekonečné a bezejmenné výčitky, které nikdy nechápala. Musela se spokojit s odrbaným medvídkem, zatímco její sestra chovala vycpané štěňátko s dlouhýma ušima. Vůbec si nevybavovala soutěže, při nichž pokaždé skončila jako druhá, ale pocit soupeření – a prohry – byl neustále přítomný. Ať už chtěla cokoli, všechno připadlo Emmer a Linda dostala až to, co zbylo.

Ale někdy – někdy – přece jen získala přednost. Ty okamžiky jí připadaly jako kouzlo, vzácné a tajuplné zázraky. Lorelei se třeba dotkla její ruky a usmála se. Hodná holčička.

Vzpomíná si, jak vybarvovala kruh. Měla matný pocit, že ten kruh představuje slunce, ale stejně použila zelenou voskovku. Tu barvu si oblíbila, navíc většina jejího světa byla zelená. Lorelei pak přikryla její dlaň svou a jemně ji stiskla.

Zahřátá tou vzpomínkou usne za rachocení motorového člunu, který se plaví po nějaké řece na Sumatře.

Probudí ji pronikavé bzučení. Trhne sebou, napřímí se. Srdce jí buší. Je tma – venku i v bytě. Ne skutečná tma, jen ta městská. Slunce zapadlo.

Předkloní se a snaží se vzpamatovat. Zvonek se ozve znovu. Vyskočí z křesla, ohlédne se na digitální hodiny na troubě v kuchyni, kde svítí 19.06. Ještě je brzy, večer ani pořádně nezačal – neměla by spát, ačkoli tma je už několik hodin. V tomhle světě lidi nechodí spát ani nevstávají se sluncem.

Dojde ke dveřím. Podívá se kukátkem a spatří tu novou nájemnici. Anvi má přes fialové tričko svetr na zip s vyhrnutými rukávy. Dívá se na svůj Sheath.

Když Linda otevře, ke svému překvapení vedle ní spatří chundelatého psa, vysokého zhruba po kolena.

„Ahoj,“ zahlaholí sousedka. „Linda, že jo?“

Je fascinovaná tím zvířetem, jeho vlhkýma tmavýma očima. Černý čumák sebou škube, zpracovává zatuchlé pachy, které se musejí linout z jejího bytu. Pomyslí na zlatého retrívra z přechodné úvodní doby – jak doktorka Tamborová nazývala ty obzvlášť drsné měsíce poté, co přelezla zeď –, postarší fenu, která se pokaždé stulila vedle ní a položila jí hlavu do klína. Její něžná přítomnost a hedvábná srst ji uklidňovaly. Sice se nezbavila pocitu, že její svět skončil, ale zdálo se jí, že třeba přežije i v tom jiném. Myslí taky na lišku, již sledovala a která sledovala ji. Usmyslela si tehdy, že ji to zvíře všude doprovází jako ochránce.

„Asi budeme sousedky,“ prohlásí návštěvnice. Linda se přinutí zvednout oči od psa. Žena se usmívá a ona neví, co má dělat nebo proč vůbec otevřela.

„Tak dobrý den,“ zkusí to.

„Ahoj,“ opáčí ta druhá. „A omlouvám se za to předtím. Za ten polštář.“

„To nic.“ Chce zavřít. Chce si pohladit toho psa. Chce ho obejmout a přitisknout se k němu.

„Jen obcházím partaje a představuju se,“ vysvětlí jeho majitelka. „A taky se omlouvám za ten kravál.“ Mávne rukou ke čtyřnohému příteli. „Tahle hromádka, to je Žužla. Asi bude trochu štěkat, než si tu zvykne. Doufám, že tě to nebude moc otravovat.“

Linda ze zvyku předpokládá, že jsou zvířata samci, a tentokrát se nespletla, i když je to jen náhoda. Návyk z dětství. Dokud žila za kovovou stěnou, ani jednou neslyšela mužský hlas a nespatřila živého muže. A tak do té doby považovala všechna zvířata za samce ve jménu jakési rovnováhy. Netuší, proč měla pocit, že nějaká rovnováha musí existovat.

Žužla pořád čenichá a ona si přeje, aby se rozštěkal – tak nahlas, že by ze sebe nemusela dolovat nějakou společensky přijatelnou reakci na tenhle vpád do soukromí.

„No nic, nebudeme rušit,“ ozve se Anvi. „Těšilo mě, už podruhé.“

„Na shledanou.“ Zavře dveře a přiloží oko ke kukátku. Sleduje, jak se nová nájemnice skloní a podrbe svého psa, načež se přesunou k dalšímu bytu, kam už vidět není.

Odebere se do ložnice – na přehozu leží prach, raději spí v proutěném křesle v obýváku – a vezme si ze stolu tablet. „Vstup,“ ohlásí. „Jak se píše ženské jméno Anvi?“ Nerada používá hlasové ovládání, ale má to své výhody.

Tablet odpoví tichým sopránem, který si vybrala z desítek možností – hlasem dívky, ne ženy. „Jméno Anvi je hindského původu a obvykle se píše A-N-V-I.“

Hinduismus je náboženství z Indie. To si zapamatovala z přípravy ke zkouškám, ale ví taky, že ani tak nemusí být sousedka z Indie. Amerika je jako salátová mísa.

Otevře SocialHub a zkusí vyhledávání, odhaduje tu novou jako typ, co má veřejný profil. Jako většina lidí.

Hledat jméno: Anvi

Hledat v okruhu: 1 km

Objeví se dva výsledky: Anvi Mehrová a Anvi Hendricksonová.

Zvětší si profilovou fotku té první. Jde vesměs o záběr poprsí. Obličej s vrstvou make-upu nad ním rámují dlouhé vlasy. Linda fotku zase zmenší a prověří Hendricksonovou.

Je to ona, i s tím fialovým pramenem. Na fotce se ohlíží přes rameno k věžním hodinám.

Klepne na její profil. Poslední dva veřejné příspěvky zachycují jejího psa – jednou v autě, jednou vedle mohutného stromu, s vyplazeným jazykem. Studuje profil dál, načež se zajíkne: Anvi má přes dva tisíce přátel. Dva tisíce. Linda má čtyři: Arthura, Arthurovu ženu, Arthurovu asistentku a pamětní stránku doktorky Tamborové. Nakonec zamrká a setřese ohromení. Třeba jsou dva tisíce normální číslo. Ví, že čtyři určitě ne.

Zhltne zbytek dostupných informací z otevřeného profilu. Anvi je devětadvacet – starší, než Linda čekala – a pochází z New Jersey, má minimálně dva bratry, studuje doktorandské studium na Cornellově univerzitě. Na Halloween si vzala ohromné volné šaty a brýle z ozubených koleček a zveřejňuje spoustu odkazů na články o superinteligenci a o něčem, co se nazývá „singularitou“. Zřejmě má taky slabost pro sýry, protože skoro každý měsíc zveřejňuje fotku obložených talířů. Ale především je z její stránky jasná jedna věc: opravdu miluje svého psa. Je tu Žužla, jak pobíhá ve vysoké trávě, jak skáče a chytá modrý disk, jak spí ve žlutém pelechu. Jak má na hlavě santovskou čepičku a v tlamě vycpanou hračku.

Linda pokračuje dál napříč časem, čte si každý komentář, prohlíží každou fotku. Žužla se zmenšuje do štěněte, potom zmizí. Konečně se dostane k Anviině promoci: na fotce je ještě coby dívka, usmívá se v obřadním taláru a čapce a objímá hnědou matku a bílého otce. Prishu a Clarka. Linda klepne na jejich tváře a otevře si v novém okně jejich stránky na SocialHubu. Doktorka Prisha Hendricksonová má profil soukromý, takže se ukáže jen její profilová fotografie. Clarkova stránka je veřejná a in memoriam, založená ani ne před rokem. Byl profesor a podle všeho velmi milovaný.

Hodiny plynou. Lindě se všechno rozmazává před očima, už nejsou jen unavené, pálí. Odloží tablet a zamrká, zaostří do tmavé kuchyně. Pocítí příval výčitek. Ale proč by se měla cítit provinile? Anvi přece všechny ty informace sdílí záměrně – veřejně. Proto se lidé otevírají vyhledávání, ne? Aby je ostatní mohli poznat.

A ona teď má skutečně pocit, že ji zná: milovnici psů, vědecky zaměřenou extrovertní ženu s mrtvým otcem a slabostí pro sýr Brie. Výčitky podbarvuje ještě další, vzácnější pocit – je to pocit moci. Ještě se jí nestalo, aby o někom věděla víc než on o ní.

Je to příjemné.

3.

Linda se choulí v křesle a sleduje východ slunce. Vtom se z chodby ozve zuřivý štěkot.

„Žužlo! Ticho!“

Dojde ke dveřím a přimáčkne oko ke kukátku. Sousedka stojí u výtahu a pes tahá za vodítko. Dveře jsou otevřené, Anvi je blokuje nohou. Začnou se zavírat, odrazí se od ní a zase se otevřou.

„Žužlo, jdeme,“ zavelí. Její hlas zní přiškrceně, přesto se nese, jako když hlasitý člověk demonstruje, jak je potichu.

Pes pokrčí přední nohy a znovu zaštěká – na výtah. Pod tlamou má bílou skvrnu, které si Linda včera nevšimla.

„Panebože, tak dobře.“ Anvi výtah pustí. „Jdeme po schodech. Pacholku.“ A zvíře ji následuje na schodiště.

Linda pozoruje prázdnou chodbu.

Další den. Další zbytečné ráno. Další vycházka, kterou nechce podniknout. Další odpoledne, kdy bude sledovat džungli v televizi a bude se divit, proč není venku, v lese.

Dojde do kuchyně a napije se vody z kohoutku, pak se schoulí s tabletem v křesle a omrkne SocialHub. Anvi už dnes stačila zveřejnit nový příspěvek: záběr zblízka na Žužlův čenich. Pes má zavřené oči, vystrkuje dlouhý čumák. Moc utahaný po stěhování, nechce se mu na ranní procházku. Post je jen pár minut starý a už se u něj objevilo několik reakcí, vesměs lajků a srdíček, ale taky pár plačících smajlíků a komentáře jako Stýská se mi! XOX.

Zařadí si sousedčin profil do hlavního feedu, kde většinou nachází záplavu příspěvků od lidí, které nikdy neviděla – od té spousty přátel těch jejích několika málo. S většinou je propojená především díky Arthurově společensky zaměřené asistentce. Klouže pohledem po fotkách dětí a rozpatlaných obědů, po politických stescích a memu, který přirovnává „bílého muže“ k „privilegovanému ignorantovi“. Nemůže si pomoct, napadne ji, jestli Arthur tenhle poslední příspěvek viděl, a pokud ano, co si myslí o rozesmátém smajlíkovi své asistentky.

Přejde ke společenské rubrice. Nejčtenější jsou příspěvky o protestech na Miami a o slavné šéfkuchařce, která právě oznámila, že čeká dítě. Titulek HOUSKA V TROUBĚ zasypala lavina smajlíků, kteří se smějí nebo obracejí oči v sloup. Linda si zamne oči a otočí se k oknu. Obloha má hezkou růžovou barvu, jí však chybí hvězdy – ráda je pozoruje, jak blednou a mizí v denním světle. Napadne ji, jestli je svítání pořád tak krásné, jako si pamatuje. Jestli takové vůbec někdy bylo.

Zanedlouho slyší z chodby, jak se sousedka se psem vrací. Dostane se ke kukátku ve chvíli, kdy už jen zahlédne mizející černý ocas. Někde bouchnou dveře. Začíná ranní provoz. Posnídá suché cereálie z krabice a zase se dívá z okna. Výhled na město ji nebaví – je toho na ni moc.

Opět navštíví SocialHub. Pořád ty nepokoje a těhotná kuchařka, ale objevila se taky zpráva o sněhové vánici, která se žene přes Východní pobřeží. Je tu i slavný komik, jehož obvinili, že jeho paměti, které se staly hitem, jsou z části plagiát. Zpočátku to odmítal jako nařčení, teď tvrdí, že to měl být rafinovaný vtip. Úsilí na pomoc po zemětřesení v Bangladéši hatí počasí a – jak někteří zdůrazňují – apatie Západu. V rámci místních témat tu figuruje zmínka o situaci bezdomovců a příběh programátora, který tvrdí, že vytvořil počítačovou simulaci k nerozeznání od skutečnosti.

Linda otočí hlavu do polštáře a vzdychne. Čas na vycházku bude až za pár hodin. Myslí na Anvi a Žužlu a napadne ji, co by se stalo, kdyby k sousedce zašla a zeptala se, jestli si smí psa pohladit.

Místo toho opět otevře její profil na SocialHubu. Další nový příspěvek: tentýž článek o počítačových simulacích, který už zahlédla.

Anvi ho okopírovala a k tomu napsala: Tomu říkám vtípek.

Klepne na to, chce číst dál, víc než co jiného ji zajímají sousedčiny reakce. Dnes ráno to komentoval celým odstavcem – označeným ověřovacím algoritmem SocialHubu jako neověřeno – někdo s iniciálami G. H.:

Svět se musí dozvědět, co se děje jen kousek od centra Bellevue. Jsem bývalým členem skupiny vývojářů, která se zaměřovala na tvorbu ancestrálních simulací s využitím rozsáhlé technologie v podobě virtuální reality. Po víc než deseti letech práce přineslo naše úsilí ovoce, jaké jsme vůbec nečekali – vytvořili jsme svět k nerozeznání od toho našeho. Ten program není jako život. Je to život. Každý, kdo zná Bostromovu simulační hypotézu, ví, co to znamená. Tímto se hypotéza potvrdila. Pravděpodobnost, že je naše existence – náš vesmír – počítačová simulace, se blíží k jedné. Nečekám, že mi bude někdo věřit bez důkazu. Mám za sebou důkladné pátrání po případných mezerách v této simulaci, ovšem žádné se mi najít nepodařilo. Mí bývalí kolegové se bohužel rozhodli všechny tyto poznatky utajit. Domnívají se, že pravda je příliš závratná na to, aby se mohla šířit. Já si naopak myslím, že je příliš závratná na to, aby se nešířila. Protože jsme se neshodli, odepřeli mi přístup k projektu. Potřebuju vaši pomoc, protože jejich názor může změnit jedině nátlak veřejnosti. Pomozte mi, ať můžeme prozkoumat, jaká je podstata nás všech.

Nejpopulárnější komentář k příspěvku tvoří jedno slovo: Blbost. Linda na to chvíli zírá, sleduje, jak se množí odkazy a sdílení. Bellevue leží hned za jezerem, pár stanic metrem odsud. Tímhle tempem získá zpráva brzy celostátní věhlas. Pročítá další komentáře. Lidé chtějí vědět, kdo je G. H. a proč se ten muž – už se tu vytvořilo podvlákno na téma sexistického předjímání, Linda je rychle minimalizuje – namáhá psát anonymně pod článkem na SocialHubu, když jeho bývalí kolegové nepochybně vědí, o koho jde. Jsou tu komentáře, kterým Linda úplně nerozumí, včetně technologického názvosloví jako limity výpočetního výkonu, detekce a oprava chyb a základní realita. A konečně odkaz na článek, v němž je simulační hypotéza popsaná.

O půl hodiny později už má dojem, že chápe. V kostce hypotéza tvrdí, že pokud dokáže lidstvo vytvořit simulaci nerozlišitelnou od naší reality, tato simulace by byla zároveň schopná vytvářet další simulace, nerozlišitelné od své – a tím pádem i naší – reality. Simulace by se potom mohly vršit jako nekonečný sled matrjošek, každá stejně „skutečná“ jako ta další. Tím pádem by vytvoření jedné takové simulace potažmo dokazovalo existenci myriád dalších. A pak už jde o hru čísel. Bylo by mnohem pravděpodobnější, že je naše realita – vesmír, jak ho známe – jen jedna z mnoha nerozlišitelných simulací, než že představuje onu jedinou základní realitu, kde to všechno začalo.

Linda zvedne z podlahy krabici s cereáliemi a přemítá, jaká simulace by umožnila její existenci. Asi nějaká vadná.

Uvnitř zbývá už jen kukuřičný prach a ona najednou dostane po mnoha dnech opravdu hlad. Dojde do kuchyně, se smutným úsměvem prohledává kuchyňské skříňky. Třeba jsem výsledek chybného kódu.

A kupodivu jí ta představa připadá uklidňující.

Drtivá většina komentářů to ale považuje za nesmysl. I kdyby svět v programu vypadal dokonale věrohodně, není zkrátka možné, aby se postavy z onoho světa nedaly rozeznat od skutečných lidí. Umělá inteligence ještě tolik nepokročila.

Linda nemá dostatečné zkušenosti, aby si mohla utvořit názor. Arthurova žena Claire si nechala v domě v Connecticutu zařídit herní místnost a jednou jí nabídla, že ji naučí zacházet se setem na virtuální realitu, jenže ona tehdy zpanikařila a odmítla. Viděla tu ženu hrát a taky viděla brýle se sluchátky, které si musela nasadit – pak totiž člověk vidí jen to, co je v nich, ve světě venku by se mohlo stát cokoli, aniž byste to tušili, zatímco se touláte v tom fiktivním. To je pro ni nepřijatelné. Smíšená realita jí připadá zvladatelnější – jednou si vyzkoušela augmenty Arthurovy asistentky, která jí je vnucovala –, jenže ani tak člověk nepozná, co tu doopravdy je a co není. A proč by někdo do svého života dobrovolně zaváděl takovou nejistotu?

Najde ještě tři další plechovky raviol, jako měla večer. Jinak jsou skříňky prázdné, až na „základní potraviny“, jak to nazývá Arthurova asistentka: mouka, cukr, koření, všechno nenačaté. Linda umí připravit jedině vejce, a od té doby, co opustila dravé slepice svého dětství, už žádné pozřít nedokázala.

Nechce ravioli a nemá chuť vynaložit ani tolik úsilí, aby otevřela konzervu. Vypadá to, že dnešní vycházka povede na nákup. Ze všech jejích pokynů je tenhle asi nejotravnější – nesmí si nechat doručovat potraviny donáškovou službou. Podívá se na hodiny. Je 9.10. Další bouchnutí dveří. Choulí se v křesle se zavřenýma očima a nechává čas plynout. V 10:27 si oblékne kabát, popadne Sheath a nákupní tašky a vyrazí dolů do haly.

Zaslechne Anvi dřív, než ji uvidí. Sousedka stojí u pultu a povídá si s vrátným – Eddie, s tou svou typicky tmavou pletí a pohotovým úsměvem. Žužla očichává podlahu u nohou své paní. Linda jde dál.

Pes zvedne hlavu jako první. Pak jeho majitelka. Rozzáří se, vzápětí schlípne a Linda získá nepříjemný pocit, že jí nějak pokazila den.

„Ahoj, Lindo,“ pozdraví ji ta žena. „Není ti nic?“

V tu chvíli ucítí nakyslý pach vlastního pižma a uvědomí si, že se už několik dnů nevykoupala ani nepřevlékla. Signálem k mytí je pro ni vrstva bláta na lýtkách – od běhu – nebo slaný pach zaschlého potu na kůži. Bez podobných fyzických stop po námaze často zapomene.

Cizím lidem žádné vysvětlení nedlužíš, řekla jí jednou doktorka Tamborová. Ani omluvu. Linda se pokusí o úsměv. „Ne, nic mi není.“ Po chvíli se rozpomene a dodá: „Jak se máš ty?“

„Dobře, díky.“ Zvíře se natahuje k Lindě a čenichá. „Může tě pozdravit?“

Poskočí jí srdce. Přikývne a napřáhne ruku dlaní vzhůru, ale pes mine její dlaň a vrazí jí čumák mezi nohy. Anvi trhne vodítkem.

„Žužlo! Fuj je to! Promiň.“

Linda zčervená, pak si klekne a znovu k zvířeti napřáhne dlaň. Tentokrát ji pes očichá a pak jí očichá tvář. Ucítí dotek jeho vousů a koutky se jí zvednou v upřímném úsměvu.

„Kam máš namířeno?“ ptá se sousedka. Linda je zcela okouzlená Žužlou, chvíli jí trvá, než pochopí, že to bylo na ni. Pomyslí si, že to nevadí. Tohle je zdvořilostní konverzace, ne výslech. Přetrpí to, jen když bude moct zůstat nablízku tomu zvířeti.

„Na nákup,“ odpoví.

Pes se posadí a začne si očichávat dolní konec ocasu. „A nemohla bych jít s tebou?“ požádá Anvi. „Ráda bych zjistila, kam chodí místní nakupovat.“

Ona zalétne pohledem k sousedčinu Sheathu, což je mnohem spolehlivější průvodce.

Ta si však její mlčení vyloží jako souhlas – anebo se vůbec neptala. „Tak jdeme, Žužu,“ nařídí a zamíří k východu. „Nashle, Eddie, a díky.“

Linda by mohla vycouvat. Mohla by utéct nahoru a schovat se. Jenže ji k Anvi něco táhne. K jejím fialovým vlasům a tisícům přátel. Láká ji jít vedle někoho, kdo o ní nic neví – a o kom toho ona ví tolik.

Navíc by si možná mohla Žužlu pohladit.

Když vyjde ven, zchladí jí rozpálené čelo příjemné mrholení. Její společnice si nasadí kapuci.

„To nemáš deštník nebo tak něco?“ zajímá se.

Linda zavrtí hlavou. Na tvářích cítí dešťové kapky, stékají jí po nose. Jako malá se v noci před deštěm schovávala, ale přes den se většinou nenamáhala, pokud vysloveně nelilo. I v zimě si prostě jen vzala pár vrstev navíc z hromádky čistého prádla, udržovala se v teple hlavně pohybem. Vybavuje si, jak jí nohy čvachtaly v dlouhé promáčené trávě, jak ji ostré listy chytaly za kotníky, když běžela za sestrou. I o kolik hustější a těžší jí tráva připadala poté, co Emmer odešla.

Celou jednu ulici jdou mlčky, ale Linda cítí nápor myšlenek své společnice. Byla to chyba, pomyslí si. Anvi je zvyklá mluvit. Bude se vyptávat. Bude –

„No paráda!“ prohlásí nová sousedka a zvedne Sheath. Lindě se rozbuší srdce, jenže ona si nefotí ji. Vyfotila malbu na zdi – graffiti nebo záměrnou výzdobu, těžko říct –, ženu s hnědou pletí, s duhou místo úsměvu a se slzami na tvářích. Anvi podrží paži tak, aby Linda viděla na displej, a přepíná mezi celkovými záběry a několika detailními snímky, automaticky zarámovanými softwarem v Sheathu. Na jednom zaostřil fotoaparát na déšť místo na tu zeď a duhový úsměv se roztekl za ostrými a lesklými kapkami deště. „Co ty na to? Tahle je super, ne?“

Zmůže se jen na přikývnutí.

Žužla zakňučí a napne vodítko. „No dobře, dobře,“ zabručí jeho panička a stáhne si rukáv. „Když s touhle věcí trávím moc času, je nervní,“ vysvětluje. „Jakmile se zapomenu, spustí ten svůj proslov, jak čas strávený na displeji nabourává vztahy.“

Linda na ni zírá.

„Já na to namítám, že totéž tvrdila každá generace od vynalezení televize, a on zas, že tentokrát je to pravda.“

Pozná, že Anvi právě odhaduje, proč se ona nesměje nebo nepoví nějaký svůj vtip. „Co si Žužla myslí o té simulační hypotéze?“ vyhrkne.

Její společnice se zazubí. „Vidělas ráno ten nesmysl od G. H.? Žužu a já jsme v tomhle zajedno: ten příspěvek je pitomost.“

Samoobsluha leží na další ulici. Stačí dojít až tam, pak by se měla konverzace přirozeně přerušit. „Já o ní až dodneška neslyšela.“

„No jo, Bostromovy teorie jsou geniální a jeho statě o umělé inteligenci byly hlavní důvod, proč jsem začala studovat strojírenství. Když jsem ty věci četla poprvé, můj mozek udělal…“ Anvi si přiloží pěst ke spánku a prudce rozpřáhne prsty, přičemž napodobí zvuk tiché exploze. „Ale ten příspěvek? Přinejlepším je to někdo, kdo si jeho závěry špatně vyložil. Ten argument se simulací není ani tak o tom, jak reálný by jakýkoli kus simulovaného světa mohl být, jako spíš o tom, jestli se svět může vyvíjet, nebo ne. Nemluvě o stavu vědomí jeho obyvatel.“

Pes se zastaví na trávníku.

„Doufám, že jsi na to neskočila?“

„Já… nevím.“ Linda sleduje Žužlu. Myslela si, že psí samci při močení vždycky zvedají zadní nohu. „Připadalo mi to přitažené za vlasy, ale já nikdy virtuální realitu nezkusila, tak –“

„Cože? Ty neznáš virtuální realitu?“ zvolá Anvi. „Tak jakmile mi ji nainstalují, musíš si ji přijít vyzkoušet. Je to fakt pecka. Není to skutečnost, ale stejně paráda. Bude se ti líbit.“

Hlavou se jí mihne hořká myšlenka – tahle ženská nemá páru, co by se jí mohlo nebo nemohlo líbit.

„A jsme tady,“ pronese a ukáže k posuvným dveřím do obchodu.

Její nová známá uváže vodítko ke stojanu na kola, kde stojí kovová miska plná dešťové vody. „Buď tu hodný,“ řekne a pohladí psa po hlavě. Když obě vstoupí dovnitř, Linda se ohlédne. Zvíře se snaží dostat za nimi a hlavu má nakloněnou, takže je vidět bílá skvrna pod jeho čelistí.

V obchodě většinou zamíří rovnou pro věci, které ví, že chce – konzervy a krabice, síťku jablek –, zato Anvi popadne vozík a tlačí ho jednou uličkou za druhou a ona cítí nutkání držet se u ní. Aspoň že postupuje rychle. Naklání se nad vozík a komentuje výrobky, které ani nekupuje. „Co je proboha zač značka Best Foods?“ prohodí a vezme do ruky sklenici s majonézou.

Jedna z prvních Lindiných vycházek vedla do hypermarketu – ohromného světa, kde měli všechno od bicyklů po prášky na praní, od žrádla pro kočky přes flísová pyžama a knihy až po napěchované království elektroniky. Doktorka Tamborová jí při tom úvodním krůčku k „dobytí každodennosti“ dělala doprovod a vysvětlila, že se samozřejmě může jen dívat, ale že se taky smí dotknout všeho, čeho bude chtít. Lindě chvíli trvalo, než k tomu sebrala odvahu, ale nakonec přejížděla prsty po nadýchaných polštářích a zmáčkla tlačítko na dětské hračce – ta vyštěkla a rozsvítila se zářivými barvami, což ji vylekalo, až se trochu zasmála a tomu se zas zasmála doktorka Tamborová. Šlo to dobře, dokud se nedostaly do oddělení mražených potravin. Když viděla velké mrazáky – jistě, znala je z televize, ale naživo to bylo jiné –, jak se táhnou uličkou donekonečna a po otevření sklo ve dveřích zamlží, zpanikařila.

Doktorka Tamborová zachytila signály včas a tiše ji vyvedla ven. Tam si Linda našla osamělý strom, uvězněný v moři parkujících automobilů, a soustředila se na jeho listy. Měly krásnou podzimně rudou barvu – byl to javor, menší než ten její, jiný druh a stál tam úplně sám – a vítr je rozvlnil, než se dotkly jejích tváří. Zhluboka dýchala, aby se uklidnila. A představovala si, že cítí vůni lesa ze svého dětství.

Tu noc i mnoho dalších se její noční můry změnily a dodnes se jí občas zdá, jak utíká nekonečnými chodbami ze sněhu a ledu a kusů zmrzlého masa, které na sobě neslo podobu lidského obličeje. Nikdy si nebyla jistá, jestli je ta tvář Emmeřina, její, nebo té další dívky. Dívky, která zemřela před desítkami let a Linda se o ní dozvěděla, teprve když opustila domov – Madeline Rose Niequistové.

Za ty roky o Madelinině smrti přemýšlela tolikrát, že jí ten příběh uvízl v hlavě skoro jako vlastní vzpomínka. Když zavře oči, vidí, jak se čtrnáctileté děvče otočilo na patě a odpochodovalo lesní cestou, přičemž rodičům zakázalo, aby je následovali. Vidí její smělé odhodlání, záblesk sebedůvěry, když se rozhodla vzít to zkratkou. Její hubená ruka se dotkla vysokého kapradí, noha jí uklouzla na skryté skalní římse. Vyjekla, následoval krátký volný pád a přistání jí vyrazilo dech. Muselo se to seběhnout tak rychle, že jí chvíli trvalo, než pocítila zničující bolest. Než pochopila, že dopadla na vytrčenou zlomenou větev, která pronikla jejím tělem mezi žebry hluboko do útrob. Vidí Madeline, jak ten klacek popadla a vytrhla si ho z rány. Ve většině článků, které přečetla, to přičítali šoku. Jenže Linda v duchu vidí, jak se Madelininy ruce ani nezachvěly. Udělala strašnou chybu, ale udělala ji vědomě.

Vidí, jak Madeline klopýtá pár set metrů lesem, ztracená a zoufalá, stižená bolestí. Slyší její přerývaný dech, vidí hrudník, který se odmítá zvedat. A pak už nemůže. Sveze se na zem a z prstů jí kape krev na zelené listí. Sedí tam a doufá, že přijde záchrana – nebo možná trpí tak, že nedoufá vůbec v nic.

Stíny se dlouží. Madeline si opře hlavu o strom, ještě pořád třímá ten klacek, který jí probodl hruď. Vtom se před ní objeví dobrovolník ze záchranné výpravy. Neboj se, řekne jí, jsem u tebe. Madeline vykulí oči a zoufale se natáhne po jeho košili. Je bledá jako křída, v měsíčním světle má namodralé rty. Zachránce jí zkontroluje pulz, je slabý a rychlý. Nakrátko se zaměří na krvavou, ale povrchovou oděrku na hlavě, potom si všimne mokré skvrny na prsou a zvedne dívce tričko. Objeví krvácející ránu těsně pod malým pravým ňadrem.

Přitiskne na ránu ruku. Nepomůže to. Nepomáhá vůbec nic. Volá vysílačkou o pomoc a záhy dorazí policista, který vede pátrání. Ten jí ránu překryje tlakovým obvazem, jenže pozdě. Dívčinu dutinu hrudní už zaplnil vzduch. Plíce se pokoušejí roztáhnout, ale nejde to. Opakovaná kontrola životních funkcí potvrzuje zhoršování stavu. Madeline začne horečnatě sténat, její rozšířené zorničky se slepě rozhlížejí. Policista s dobrovolníkem se ji pokusí dostat z lesa, nesou ji a střídají se, ale na to všechno už je pozdě. Té krásné letní noci se Madeline Rose Niequistová udusila v náruči cizího člověka.

Kdyby se to nestalo, Linda by se nikdy nenarodila. Madeline byla její starší sestra. Matka ji a Emmer porodila jako náhradnice – očekávala od nich nemožné a Linda o tom celou tu dobu neměla tušení.

Tvá matka na tom nebyla dobře, vysvětlila jí doktorka Tamborová. Přála si něco, cos nemohla splnit. Není to tvoje vina.

Jenže jestli se to nedalo splnit, proč se to Emmer tak dařilo?

Možná šlo čistě o vzhled. Když Linda poprvé spatřila Madelininu fotografii, viděla v ní své dvojče. Zatímco Emmer jako by Madeline z oka vypadla, její nepovedený nos a světlejší barva očí vyvracely iluzi, že jde o stejnou dívku.

Anvi ji vede do uličky s mrazáky. Linda sleduje, jak společnice hází do vozíku balíček s kapslemi na ledovou kávu. Když zavírá mrazicí box, ovane ji chlad. Představuje si v duchu malý osamělý javor a pokouší se vybavit si tichý hlas doktorky Tamborové, nabádá ji, aby dýchala.

Cítí, jak se jí chvěje čelist. Anvi něco vykládá o značce zmrzliny s povědomým obalem, ale neznámým názvem. Nějaká žena se na ně zadívá. Je jí tak kolem čtyřicítky. Linda se pod tím pohledem stáhne a myslí na to, že kdyby Madeline nezemřela, bylo by jí dnes přibližně taky tolik. A ona by zůstala zmrazeným embryem v nádobce – anebo dávno zlikvidovaným zdravotním odpadem. Ona i Emmer. Stejně jako Madeline byly výsledkem umělého oplodnění. Posté přemítá, kde by teď Emmer mohla být a jestli někdy procházela uličkou s mrazáky a myslela při tom na ni.

Konečně se vydají k pokladně. Linda se postaví do fronty na obsluhu. „Ty nepoužíváš aplikaci?“ podiví se Anvi a kývne k samoobslužným kasám.

„Ne.“ Jednou to zkusila, mezi obsahem košíku a potravinami na váze byl však nepatrný rozdíl a těch pár minut, během nichž prodavačka probírala její nákup, jí připadalo podstatně horších než prchavá pozornost pokladní.

Vyloží nákup na pás a na veselé štěbetání ženy, která ji obsluhuje, odpovídá nezřetelně a jednoslovně. Zaplatí Sheathem, jejž přiloží. Anvi to trvá, chytá se veselých komentářů té ženské, jako by šlo o pobídku ke skutečnému rozhovoru. Baví se o jejím třpytivém pouzdru na Sheath: „No jo, díky, koupila jsem si ho jako dárek u příležitosti stěhování na druhý konec země.“ Pak následuje: „Jen před pár dny, z New Yorku.“ „Ne, ne z toho města, ze státu New York, chodila jsem tam do školy.“ „Jo! Hrozně brzo se tu stmívá, ale aspoň nesněží.“ „Ne, ne pro Amazon – pro SocialHub.“

Linda se na ni otočí. Anvi pracuje pro SocialHub?

Takže ji špehuje. Tu postarší dvojici z bytu číslo 705 přinutili, aby se vystěhovala, a místo ní podstrčili na patro někoho ze SocialHubu. Sledují ji, pozorují, analyzují. Ví o tom Arthur? Nebo to byl jeho nápad?

Uklidni se, nařídí si v duchu. Anvi o tobě nic neví. Jinak by se nestalo to, co dneska.

Ale stejně – SocialHub?

Nová sousedka dokončí platbu a společně vyjdou ven. Žužla vyskočí, začne vrtět ocasem a kňučet. Panička ho chlácholivě zdraví, pak se zamračí na čtyři tašky, které vleče. „Nějak jsem to nedomyslela.“ Otočí se k Lindě, která má jen jednu velkou přes rameno. „Nevadilo by ti vzít Žužlu?“ požádá.

Vypadá to jako past. Jako žádost, která musí nějak souviset se skutečností, že Anvi pracuje pro největší a nejrozšířenější sociální síť na světě.

Třeba je její pes vycvičený tak, že skáče, kouše nebo močí na povel. Třeba chce nová sousedka Lindu nahrávat, vydat povel a pak zveřejnit výslednou zesměšňující nahrávku. Jenže v takovém případě by se o SocialHubu vůbec nezmiňovala. Pravděpodobně nemá v plánu vůbec nic.

Rozpor mezi pochopením situace a hrůzou, která se jí usadila v břiše, ji vyvádí z míry. Sice si uvědomuje, že se chová iracionálně, přesto strach nedokáže potlačit.

A pokud ji Anvi skutečně chce nějak znemožnit, aspoň si na oplátku bude smět podržet jejího psa. „Tak dobře,“ špitne.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Otisk.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.