Tabea Bachová

Dům hedvábí

IKAR

Tabea Bach

DIE SEIDEN VILLA

Copyright © 2019 by Bastei Lübbe AG, Köln

Alle Rechte vorbehalten

Jacket design © by buerosued.de

Titelillustration © by Slow Images/getty-images; Nikaa/Trevillion Images; Atlantide Phototravel/getty-images

Translation © 2022 by Blanka Pscheidtová

ISBN  978-80-249-4646-7

1

Pozvání

Květy přímo zářily. Navzdory slunečním brýlím, které si nasadila, Angelu oslepovaly, ale přesto od nich nedokázala odvrátit zrak. Když potřásala podávanýma rukama a nechávala se objímat, přijímala účast všech těch lidí jako počasí, které bylo ten den na začátku dubna bezostyšně jarní, ulpěla pohledem na pahorku kytic – bílých růží, žlutých narcisů a pivoněk v růžové, lila a tmavorudé nádheře. Jejich vůně sem bůhvíodkud přivábila včely a čmeláky, kteří bzučeli nad hrobem jejího muže, jako by na tomhle světě neexistovalo umírání.

Angela neměla slzy, vyschly už před dlouhými týdny. Dva roky byla účastnicí pomalého vyhasínání člověka, kterého milovala víc než svůj život. Nakonec byla smrt vykoupením pro oba, i když to nepochopil nikdo, kdo u toho celou dobu nebyl. A kromě jejich devatenáctileté dcery Nathalie, která jí stála po boku zpříma jako svíce, nikdo nevěděl, co má za sebou.

Zástup lidí se konečně rozplynul a s pocitem, jako by někdo držel v ruce dálkové ovládání, jímž řídí její pohyby, doprovodila Angela smuteční hosty na kávu a koláč do Peterovy oblíbené restaurace u Ammersee, pozorovala sama sebe, jak odpovídá na otázky, a s každým, kdo měl potřebu vyjádřit jí soustrast, prohodila pár laskavých slov. Byla vděčná každému z nich. A přesto to všechno pro ni bylo nesmírně namáhavé.

S Peterem se přišlo rozloučit neuvěřitelné množství lidí. Ti nejlepší odcházejí jako první, prohodil jeden z jeho nejdůležitějších klientů a všichni kolem s ním souhlasili. Ujal se jich Peterův přítel Markus a Angela mu za to byla vděčná. Vyčerpávalo ji stále znovu poslouchat útěšná slova nejbližších přátel a příbuzných, když stejně žádná útěcha neexistovala. A teprve když tohle všechno přestála, když se rozloučili poslední hosté, uvědomila si, jak je unavená.

Dům byl prázdný a tichý – hotové blaho po tom trýznivém dni. Angela dobře věděla, že její vlastní rozloučení s manželem se odehrálo mnohem dřív. To vyhublé, bezmocné tělo, jehož srdce nakonec přestalo bít, už dávno nebylo Peter, ale pouhý stín vzpomínky na předchozí život. Chci, abys žila dál, říkal jí často. Přeju si, abys zase byla veselá a užívala si života i beze mě! Angela si to nedokázala představit. Ani teď to nebylo myslitelné.

Vzala si prášek proti stále silnější bolesti hlavy, svlékla si černé šaty, pověsila je k vyvětrání na skříň a odolala pokušení odsunout dveře hned vedle, za nimiž se skrývalo Peterovo oblečení. Obleky na míru, italské modely, každý kus elegantní, a přesto jednoduchý.

Vklouzla do nočního oděvu, přestože venku bylo ještě světlo, uvařila si bylinkový čaj a došla s ním do obýváku. Tak důvěrně známé prostředí. Na stěnách obrazy přátel umělců, béžově polstrované sezení. Designový stůl ze skla a ušlechtilé oceli. Všechno vybírali spolu, ale dneska jako by se dívala na nějaké cizí štěstí, které už neexistuje.

Nebylo to tak? Ale proč cizí?

Klesla do křesla a podívala se ven do zahrady. Všechno tam pučelo a kvetlo. Sněženky, krokusy, bledule a modré hrozny hyacintů, které tak milovala.

Zvedla pohled nad ještě holý bukový živý plot, v dálce uviděla jezero a za ním zasněžené Alpy. Ten pohled ji vždycky tolik obšťastňoval, ale dnes v ní nádherné panoráma nic nerozeznělo…

„Mami,“ zaslechla Nathaliin hlas, „jsi tady?“ V příštím okamžiku dcera vešla do pokoje. „Uf,“ vydechla a klesla do křesla proti ní. „Teta Simone u nás chtěla bezpodmínečně pár dní zůstat. Tvrdila, že teď tě přece nemůžeme nechat samotnou. Řekla jsem jí, že potřebuješ klid. Je to pravda, ne?“

Angela se pobaveně usmála. Znala svou švagrovou. Samozřejmě to myslela dobře. „To je od tebe milé,“ přikývla. „Doufám, žes k ní nebyla nevlídná.“

„Ale ne,“ ujistila ji Nathalie s úsměvem. „Vysvětlila jsem jí, že nejsi sama, protože máš přece mě. Na to neměla co říct.“

„Děkuju…“

Angela něžně pozorovala svou jedinou dceru. I ona měla hluboké stíny pod očima. Angela věděla, že pro Nathalii byly poslední měsíce také těžké. Velmi svého otce milovala. Z bezstarostné teenagerky vyrostla sebejistá mladá žena s bolestnou zkušeností. Velmi atraktivní žena s tmavozelenýma očima a kaštanově hnědými vlasy, dlouhými téměř do pasu. Dnes je měla vyčesané do vysokého uzlu. Stejně jako ona sama i Nathalie v posledních měsících zhubla, takže působila křehce, ale přesto z ní vyzařovala téměř nevyčerpatelná energie. Angela dumala, jestli byla dřív taky taková. Tak naplněná pulzujícím životem a nejrůznějšími plány. A navzdory krušným časům, které měly obě za sebou, plná optimismu. To má po Peterovi, pomyslela si, a unaveně zavřela oči. Všechno v tomhle domě svědčilo o Peterově existenci. A také o jeho definitivní nepřítomnosti.

„Vidělas tohle?“ zeptala se Nathalie. „Napsala ti Tess.“

Angela se k ní překvapeně otočila. „Opravdu? To je ale od ní moc milé.“

„Otevřela jsem ten dopis, protože jsem myslela, že je to kondolence, a tys přece chtěla, abych se toho ujala. Je to ale osobní dopis pro tebe, mami. Nechceš si ho přečíst?“

„Až zítra,“ odpověděla Angela. „Pro dnešek mám dost soustrastných slov.“

„To chápu,“ prohlásila Nathalie vzrušeně. „Ale ten dopis je úplně jiný. Tess tě zve k sobě do Veneta. Připadá jí, že potřebuješ dovolenou. Odstup od… od toho všeho. A víš co? Já myslím, že má pravdu.“

Angelina první reakce byla odmítavá. Ale pak zahlédla ustaraný výraz v očích své dcery a pocítila její lásku. Nathalie si dělala starosti, a to ji dojímalo.

„Promyslím si to,“ řekla tiše. „Zítra.“

„Slibuješ?“ naléhala Nathalie. Angela se zasmála. Byl to jejich starý rituál od chvíle, kdy se Nathalie naučila mluvit. Právě v té době chtěla zkoušet všechny možné věci, které pro ni matka ještě považovala za nebezpečné. Místo aby jí něco zakazovala, vždycky si od Nathalie vynutila slib, že bude opatrná. Teď si zjevně vyměnily role.

„Slibuju,“ řekla. A už během usínání jí pomyšlení na odjezd nepřipadalo tak scestné.

Příští ráno se Angela probudila s úsměvem na rtech. Trvalo skoro věčnost, než jí všechno došlo. Zdálo se jí o květinách, kolem nichž bzučely včely. Ve snu nastavovala tvář slunci, někdo ji bral za ruku a vedl do velkého domu, jehož stěny byly pomalované květinami a na stropech zářilo slunce, měsíc a hvězdy. Pak ruka najednou zmizela a ona pocítila nenahraditelnou ztrátu. Ale jen krátce, než se otevřely další dveře do nového prostoru. Stalo se něco krásného, ale při probuzení už si nemohla vzpomenout, co to bylo.

Sen zmizel, Angela otevřela oči. Ale než ji mohl zavalit a ochromit smutek a zoufalství, odhodila přikrývku a vstala. Během Peterovy nemoci se držela železné rutiny, která jí pomáhala, aby se nezhroutila. A přestože nikdy nedomýšlela budoucnost dál než k pohřbu, nebo právě proto, i dnes si navlékla joggingové tepláky, zašněrovala si tenisky a vyšla z domu.

Běhání jí dělalo dobře. Její zmatené myšlenky se uklidnily. Nohy našly samy od sebe cestu ven z obce, na polní cestu k sousední vesnici, dál k jezeru a po jeho břehu zpátky. Na promenádě jí šli vstříc dva muži, jeden z nich byl Peterův kamarád z jachtařského klubu, který tu venčil psa. Angela viděla jeho soucitný pohled, když ji pozdravil.

„Chudinka,“ slyšela, jak říká svému průvodci. „Je jí pětačtyřicet a včera pohřbila svého muže.“

Jako by jí někdo podrazil nohy. Zavrávorala, málem upadla. A potom se rozzlobila jako už dávno ne. Takhle to teď bude? Je a zůstane jen politováníhodnou vdovou, chudinkou, kterou postihlo neštěstí?

Nespokojeně potřásla hlavou a znovu se vrátila do původního běžeckého tempa. Nesmí být tak choulostivá. Ti lidé to přece nemyslí zle. Ale když si krátce před stoupáním ke svému domu jako pokaždé kupovala v kiosku noviny, věnovala jí podobný pohled majitelka, starší žena, kterou znala už dlouho. Četla v něm soucit, také úlevu, že sama nemusela prožít tak tvrdou ránu osudu. A špatně skrývanou zvědavost, jak se s tím Angela vyrovnává.

Poslední strmé stoupání běžecké trasy od ní vyžadovalo veškerou koncentraci. Naučila se vymazat rušivé myšlenky a naprosto se soustředit na své tělo. Ale už ve chvíli, kdy odemykala domovní dveře, udělala rozhodnutí. Přijme pozvání od Tess a pojede ji navštívit. Když krátce nato stála pod sprchou a nechala po těle stékat vodu, uvědomila si proč. Potřebovala společnost lidí, kteří ji budou brát takovou, jaká teď je. Aby sama dokázala zjistit, co z ní po všem tom utrpení zůstalo.

Nathalie už odjela do Mnichova, kde minulý podzim začala studovat dějiny umění, a nechala Angele na stole lístek plný srdíček se zprávou, že se vrátí pozdě odpoledne. Přednášky sice začínaly až za čtrnáct dní, ale Nathalie už pracovala na seminární práci a musela trávit hodiny v knihovně institutu. Angela spokojeně konstatovala, že její dcera je stejně disciplinovaná jako ona sama a dodržuje běžnou rutinu.

Ráno jí uběhlo vyřizováním nepříjemných byrokratických záležitostí, které nevyhnutelně následují po úmrtí člověka. Telefonovala s pojišťovnou, s pohřebním ústavem, se hřbitovní správou a zahradnictvím. Udělala kopie Peterova úmrtního listu a koncipovala formální dopisy. Dělala všechno stejně mechanicky, jako v minulosti psala žádosti zdravotní pojišťovně, svým peněžním ústavům nebo odborným klinikám. Věděla, že ji kromě toho čeká několik zásadních rozhodnutí.

Peter s přítelem Markusem vybudovali stavební firmu, která v posledních dvaceti letech rostla a rozvinula se do velkého a úspěšného podniku. Své podíly včas převedl na ni a Nathalii. Ale přesto bylo třeba vyřešit ještě spoustu věcí. Angela tušila, že Markus jí poskytne dost času, ale sama si ve vlastním zájmu přála co nejrychlejší vyjasnění vztahů. Ještě nebyla rozhodnutá.

Odpoledne, když si byla jistá, že starší dáma už ukončila odpolední spánek, vytočila číslo matčiny přítelkyně v italském Venetu. Naposledy viděla Tess před řadou let. V mládí pro ni bývala tetou, kterou neměla. Jmenovala se vlastně Teresa, ale když se zamilovala do Johna, vojáka z americké posádky v Mannheimu, a odešla s ním do USA, každý už jí říkal jenom Tess. Angela a Peter je několikrát navštívili na Floridě, ale Tess se před deseti lety vrátila zpátky do Evropy. Kupodivu ne do Německa, nýbrž do malého města asi hodinu jízdy na sever od Benátek.

Angela neměla tušení, proč se stará dáma rozhodla strávit podzim života právě tam. Než Peter onemocněl, odjela Nathalie na jedny letní prázdniny právě k Tess. Vrátila se bezmezně nadšená a nezvratně rozhodnutá, že bude studovat dějiny umění. Tess s ní totiž neúnavně projezdila všechny kulturní památky v okolí.

„Kdy přijedeš?“ zeptala se Tess bez zbytečných okolků. „Moc ráda slyším tvůj hlas.“

„A já bych tě moc ráda navštívila,“ odpověděla Angela, „pokud by tě to opravdu neobtěžovalo.“

„Můj dům je tvůj dům,“ řekla stará dáma. „Víš, že žiju sama. Místa je tu dost. Můžeš přijet a zůstat, jak dlouho chceš.“

Angela se zamyslela. „Musím to probrat s Nathalií,“ pronesla najednou trochu nejistě. „Nevím, jestli můžu odjet tak brzy, Tess… vždyť právě ztratila otce.“

„Nathalie je velká holka,“ slyšela Tessin hlas. „Jsem si jistá, že se o sebe postará. A jestli ne, vezmi ji prostě s sebou.“ Na chvíli nastalo ticho. „Angelo,“ přerušila Tess mlčení, „to s Peterem je mi moc líto. Ale nebudu tě trápit soucitem. Vím, jaké to je. Když John zemřel, už jsem to doma nemohla vydržet. Není nic horšího, než když to s tebou všichni myslí tak hrozně dobře. Nemám pravdu?“

Angela se bezděčně zasmála, ale byl to smutný smích, a najednou po dlouhé době měla zase slzy v očích.

„Děkuju,“ řekla. „Přesně tak to je, Tess.“ Chvíli opět mlčely a pak se Angela zeptala: „Jak se vůbec máš? Už jsme se dlouho neviděly.“

„Další důvod, abys mě konečně navštívila,“ opáčila Tess. „Děkuju za optání, mám se dobře. Moje pravé koleno sice občas nechce totéž co já, ale to v mém věku nejspíš není nic zvláštního.“ A protože to Angela nekomentovala, pokračovala: „Takže teď pověřím Emiliu, aby pro tebe připravila pokoj ve věži. A ty prostě přijedeš, až se ti zachce. Ano?“

„Moc ráda, Tess,“ vypravila ze sebe Angela s úsilím, protože měla knedlík v krku. „Ozvu se. A ještě jednou děkuju.“

„To je v pořádku,“ zasmála se Tess. „Nezapomeň, že jsem egoistická stařena a nic si nepřeju víc než tvou příjemnou společnost. Ryzí zištnost, moje milá!“

Zasmály se, a když se rozloučily, pocítila Angela, jak se jí něco v hrudi začalo uvolňovat. Ano. Přesně tenhle druh humoru a takovou otevřenost teď potřebovala.

„Samozřejmě že všechno zvládnu,“ potvrdila Nathalie rozhořčeně. „Ty nutně potřebuješ změnu prostředí, mami. A Asenza je prostě sen. Navíc mluvíš dobře italsky. Já vlastně nechápu, proč jsme tam všichni nezajeli už dávno. Je to místo, kde Palladio postavil své nejslavnější villy. Krajina je nádherná a Tessin dům neuvěřitelný.“

„Je třeba ještě zařídit tolik věcí…“

„To můžu udělat já. Ohlídám dům a o všechno se postarám. Jak tě znám, stejně už máš většinu záležitostí vyřízených. A Tess má v domě internet. Když budeš chtít, můžeš všechno sledovat. Jeď do Itálie, mami! Uvidíš, že ti to prospěje.“ Angela se nerozhodně kousala do rtu. „Je pro tebe ta cesta moc dlouhá?“ zeptala se Nathalie. „Mám tě doprovodit? Mohla bych se vrátit vlakem…“

„Ale ne,“ usmála se Angela. „To zvládnu. Tak daleko to zase není.“

„Je to v podstatě jenom na druhé straně,“ ukázala Nathalie do okna na nádherné panoráma Alp. „V případě nutnosti jsi zpátky za pár hodin.“ A když Angela stále ještě mlčela, dodala s úsměvem: „Na tvém místě bych zmizela před víkendem. Mám pocit, že v neděli bude stát za dveřmi celé příbuzenstvo, abys tu nebyla tak sama. Teta Simone něco takového naznačila.“ Nathalie se ušklíbla, když Angela zděšeně vytřeštila oči a vzápětí se zasmála.

„Dobrá. Přesvědčila jsi mě. Co je dneska za den? Středa? Takže bych měla začít balit.“

Byla skoro hotová, když za ní přišla Nathalie a posadila se na postel. „Dívala jsem se na internet,“ poznamenala a zvědavě zkoumala obsah matčina kufru. „Celý příští týden má být v Asenze krásně.“ Objevila pohodlné džíny, blůzy, trička a samozřejmě sportovní oblečení, a trochu svraštila čelo. „Vezmi si taky něco elegantního,“ poradila Angele. „Tess zná několik opravdu noblesních lidí. Mám ti pomoct? Jestli chceš, zabalím ti ještě jeden menší kufřík, ano? Takříkajíc pro zvláštní příležitosti.“

Angela si sice nedokázala představit, jaké zvláštní příležitosti by ji mohly u Tess čekat, ale dala dceři volnou ruku. Nathalie během chvilky zabalila matce věci, které neoblékla už věčnost. V posledních dvou letech opravdu neměla příležitost vyjít si do společnosti.

Ještě u snídaně v pátek ráno připadalo Angele skoro absurdní, že by měla nasednout do auta a prostě odjet. Je to vůbec vhodné? Po dlouhé době, kdy žila pouze pro Petera, něco naprosto nezvyklého. Znovu promýšlela, co všechno včera uvedla do pohybu. Se zahradníkem probrala nejen osázení záhonů, taky ho požádala, aby během její nepřítomnosti dohlédl na zahradu. Paní na úklid měla pravidelně docházet do domu, až se Nathalie na začátku semestru vrátí do svého bytového společenství ve čtvrti Glockenbach. Přesto se nemohla zbavit dojmu, že na něco důležitého zapomněla. Ale když zastavila u hřbitova, dlouho postála u Peterova hrobu a marně čekala na znamení, že tu z něj přece jenom něco zůstalo, ujasnila si, že ji tady nic nedrží. Na dálnici do Garmische ji ovládl pocit svobody. Byla na cestě.

Zhluboka se nadechla. Nedokázala si vzpomenout, kdy naposledy pocítila takovou úlevu.

2

Shledání

Tak čistý a jasný byl vzduch, tak modré nebe a třpytivě zasněžené vrcholky hor, že Angele připadala jízda přes Alpy jako přechod z temné zimy plné smutku a bolesti do beztížné říše světla a léta. Horský svět jižního Tyrolska s hlubokými údolími a strmými svahy ze žuly a sněhu, bizarní formace, které neustále měnily tvar a zdánlivě se přesouvaly, jí připomínaly, jak malý a bezvýznamný je jeden lidský osud ve srovnání s miliony let, v nichž se formovala a vrásnila Země, než vzniklo tohle mohutné pohoří.

Projela Brenner a její vůz širokými serpentinami roloval dolů do Brixenu a dál do Bozenu a údolí řeky Adiže. Kamenní obři zůstali za ní a Angela se stále víc nořila do úrodné země, kde stály v plném květu ovocné stromy. Jižní svahy pokrývala čerstvá zeleň v pravidelných řadách zasázené vinné révy. Slunce jako by tu svítilo mnohem intenzivněji než doma.

Angela zastavila u jednoho motorestu, sundala si vlněný svetr, dopřála si panino obložené sušenou slaninou a nakládanými rajčaty, kávu, a na další cestu si koupila láhev minerálky. Navigace hlásila na zbytek cesty dvě hodiny a pět minut. Jako by projížděla jedinou velkorysou zahradou. Monte Grappa, četla na velké tabuli a uvědomila si, že pálenka toho jména pochází právě odtud. Její další cestu lemovaly svahy s růžově tečkovanými plantážemi kvetoucích meruněk a opakovaně viděla skupiny štíhlých, do výšky čnějících cypřišů, jako by tmavě zelené prsty káravě ukazovaly k nebi. Když konečně tu a tam objevila citroníky, na nichž ze zeleného listí zářily nejen květy, nýbrž i pár plodů, vydechla si. Od cíle ji dělilo už jen pár kilometrů.

Brzy objevila v dálce na kuželovitém pahorku velký shluk opevněných domů, věží a cimbuří z travertinu, který se v pozdním odpoledním slunci leskl jako ryzí zlato.

Tess tady našla mimořádný kousek země, pomyslela si, když stoupala serpentinami příjezdové silnice do Asenzy. Každá zatáčka jí nabídla ještě nádhernější výhled k jihu, kde pod mlžným závojem tušila Benátky. Projela vzdornou bránou a ocitla se uvnitř středověkého městského komplexu. Ulice se zúžila a pneumatiky duněly na dláždění i v pomalé jízdě.

Minula lichoběžníkové náměstí a podle pokynů navigace zabočila do ulice vlevo. Několik set metrů ji mírnou zatáčkou vedla ještě trochu do kopce a skončila před kovovou bránou. Angela vypnula motor a vystoupila.

Mezi prastarými zdmi se nahromadilo jarní teplo, vůně růží se mísila s trpkým aromatem cedrů. Z hustého listí stromů za bránou se ozývalo štěbetání bezpočtu ptáků. Jeden z keřů byl úplně obalený světležlutými květy. Právě se snažila najít zvonek, když zaslechla kroky, které se rychle blížily. Po štěrkové cestě přicházela k bráně asi padesátiletá buclatá žena s laskavými vráskami smíchu kolem očí.

„Signora Angela?“ zeptala se a odsunula závoru. „Benvenuta! Já jsem Emilia. Signora vás už očekává.“

Se skřípěním se otevřela obě křídla staré brány. Emilia ji pokynem pozvala dovnitř a Angela pomalu jela po příjezdové cestě, lemované keři nádherných růží. Překvapilo ji, že uprostřed toho starého města, působícího velmi sevřeně, nachází tak velkorysou zahradu. Podél zdi stála řada stromů s tmavými korunami, jeden mohutný starý cedr natahoval své péřovité větve až nad střechu panského domu. Jako celé město byla i Tessina usedlost vybudovaná z nažloutlého travertinu. Působila vzdorně a trochu tajuplně. V zadní části se zvedala obranná věž korunovaná cimbuřím.

„Tady můžete nechat auto!“ zavolala na ni Emilia italsky otevřeným okýnkem a ukázala na parkoviště pod větvemi vistárií.

Než Angela stačila vyndat z kufru zavazadla, objevil se mladý muž, kterého Emilia představila jako svého syna Gianniho, a ujistila Angelu, že od téhle chvíle už se nemusí o nic starat.

„Lei deve essere stanchissima,“ vysvětlovala hospodyně laskavým tónem. „Musíte být unavená po tak dlouhé jízdě. Prosím, pojďte!“

Vedla Angelu do domu, tmavou chodbou nahoru po schodech do prvního patra, a otevřela dveře do světlem zalitého pokoje. Angela přimhouřila oči.

„Tady jsi! Vítej ve ville Serena,“ slyšela důvěrně známý hlas. Před působivou skleněnou frontou, která zabírala celou šíři prostoru a byla přerušovaná pouze gotickými oblouky oken, se s jistou námahou zvedla postava. Angela spěchala Tess naproti. Stará dáma ji sevřela do náruče. Dlouho tak stály. „Dobře že jsi tady,“ řekla konečně Tess. „Ukaž, ať si tě prohlédnu! Zhubla jsi. A zbledla. Proboha! Ale to rychle napravíme. Emilia fantasticky vaří a jaro ve Venetu ti prospěje. Tak se posaď! Jaká byla cesta?“

„Děkuju, dobrá. Nespěchala jsem.“

Teprve v tu chvíli Angela pochopila, že se nacházejí v prvním poschodí věže, kterou zahlédla při příjezdu. Usadila se proti Tess a podívala se z okna. Ten výhled jí skoro bral dech.

„Pěkné, že?“ usmála se starší žena.

„To je slabý výraz,“ vypravila ze sebe Angela.

„Někdy jsou vidět dokonce Benátky,“ vykládala Tess. „Ale většinou je Serenissima schovaná pod závojem jako koketní žena.“

Nad krajinou směrem k jihu se vznášel neuvěřitelně jemný fialový nádech. Vinice, svahy plné ovocných stromů, louky a pole postupně přecházely do téměř nekonečně působící roviny a rozplývaly se v dálce, která končila zlatě se třpytícím obzorem. Na západě se slunce právě chystalo k odchodu ve žhavých tónech. „Tak co?“ přerušila Tess Angelin němý úžas. „Dáš si se mnou sklenku prosecca na oslavu dne?“

„Moc ráda!“ odpověděla Angela a láskyplně se zadívala na svou hostitelku.

Tess zestárla, ale pod stříbrošedým pážecím střihem vlasů se blýskaly stále stejně bdělé kobaltově modré oči, které u své takzvané tety vždycky tak obdivovala. Tess bylo pětasedmdesát let a zůstala velmi štíhlá.

„Vítej v Asenze,“ usmála se, „a prosím, buď tady jako doma.“

Emilia přinesla talíř se slanými mandlemi a domácími křupavými tyčinkami grissini a prosecco ze sousedního Val Dobbiadene.

„La cena è quasi pronta,“ oznámila Emilia blížící se večeři. „Je něco, co signora Angela nemá ráda?“

„Angela jí všechno,“ řekla Tess. „Že mám pravdu?“ Angela s úsměvem přikývla. Bylo to tak vždycky a nezměnilo se to. Emilia s úlevou vydechla. Jenom příliš velké porce, pomyslela si Angela, ty momentálně nezvládám. Ale nahlas to nevyslovila. „Jak dlouho jsme se neviděly?“ zeptala se Tess, zatímco Emilia nalévala prosecco. „Pět let?“

„Ano, máma umřela před pěti lety,“ odpověděla Angela. „Bylo od tebe moc milé, žes přijela na pohřeb…“

„To je přece samozřejmé,“ přerušila ji Tess. „Byla jako moje sestra. Přijela bych i teď, Angelo, ale moje koleno…“

„Já to přece chápu, Tess,“ uklidnila ji Angela. „Je mi líto, že jsem tě tady nikdy nenavštívila.“

„Ale teď jsi tu,“ usmála se Tess a přiťukla si s ní. „To je hlavní.“

Angela se napila. Prosecco ji osvěživě štípalo na jazyku.

„Nathalie o Asenze často horovala,“ poznamenala.

„Tvoje Nathalie je báječné děvče. Můžeš na ni být pyšná,“ přikývla Tess a natáhla ruku po kousku pečiva. „Nikdy nezapomenu na to léto. Tenkrát jsem na tom s nohama ještě byla líp,“ dodala tesklivě. „Co všechno my jsme spolu podnikaly!“

„Hned potom se rozhodla studovat dějiny umění,“ potvrdila Angela. „Nic už ji od toho neodradilo. Dokonce se dobrovolně učila italsky. Momentálně píše seminární práci o nějakém aspektu Palladiovy architektury. Už jsem zapomněla, o co přesně jde.“

„O odchylkách struktury římských vil v Palladiově díle, ověřené na základě villy Barbaro v Maseru,“ oznámila Tess s uspokojením v hlase.

Angela užasle vytřeštila oči. „Odkud…“

„My si s Nathalií píšeme maily,“ vysvětlila Tess s šibalským úsměvem. „Tu a tam mi pošle i zprávu na WhatsAppu. A víš co?“ vykřikla. „My si teď uděláme selfie a pošleme jí ho. Aby věděla, že jsi v pořádku dorazila.“

Stará dáma vytáhla z lesklými kamínky zdobeného pouzdra svůj smartphone a gestem ji pozvala k sobě. Angela nevycházela z úžasu. Tess se tvářila, že to nevidí, a udělala několik společných snímků. Pak si nasadila brýle na čtení a chvíli ťukala do displeje. „Tak,“ vykřikla spokojeně, „hotovo! Chtěla bys teď vidět svůj pokoj? Můžeš si před večeří klidně na chvíli lehnout.“

Emilia šla napřed. Tělnatá Italka zvládla s nečekanou lehkostí další dvě poschodí. Výš už to nešlo. Otevřela těžké dveře z tmavého dřeva.

„Eccoci!“ zvolala a rozsvítila. Angela překročila práh a stála uprostřed salonu vkusně zařízeného starým nábytkem. Dvě na první pohled pohodlná křesla a k nim patřící gauč tvořily sedací soupravu u krbu. U podobného okna jako v Tessině salonu stál čtvercový stůl se soustruženými nohami a stejně zdobenými židlemi. „Ložnice je naproti,“ vysvětlila Emilia, prošla salonem a otevřela další dveře do místnosti, v níž Angela objevila svá zavazadla. „A koupelna vedle. Ručníky jsou připravené, postel povlečená. Ve skříni visí froté plášť. Kromě toho tam najdete teplou přikrývku, protože noci jsou tady nahoře někdy chladné. A kdybyste cokoliv postrádala, per favore, signora, řekněte mi. Teď vás nechám odpočinout. Gianni vás doprovodí k večeři. Va bene?“

„Ano, moc vám děkuji.“

Emilia zmizela a Angela vyčerpaně klesla na postel. Najednou měla pocit, že se s ní pokoj točí. Zavřela oči. Pocit zůstal. To udělala ta cesta, pomyslela si, přitáhla nohy k tělu a otočila se na bok. V příštím okamžiku usnula.

Probudilo ji váhavé zaklepání. Polekaně se zvedla. Kolem byla tma. Chvíli nevěděla, kde je. Hmatala po vypínači a převrátila lampičku na nočním stolku. Dezorientovaně vstala a opatrně tápala ke stále ještě otevřeným dveřím do salonu, jimiž sem pronikalo kalné světlo. Konečně našla vypínač, na chvíli zavřela oči před světlem a otevřela dveře. Za nimi stál Gianni a díval se na ni trochu polekaně.

„La cena è pronta,“ pronesl rozpačitě. „Mám vás přivést k večeři.“

Angela by si nejradši vlezla zpátky do postele, cítila se jako zmlácená a vytržená z hlubokých snů. Ale to nemohla Tess první večer udělat.

„Hned,“ řekla a protřela si oči. „Potřebuju jen pár minut.“

Došla do koupelny, nastříkala si do tváře trochu ledové vody a podívala se na svůj pomačkaný obličej v zrcadle. Z kufru vylovila kosmetickou tašku, přičísla si vlasy, setřela si rozmazanou řasenku a obtáhla rty. Snad se dnes večer nedostaví žádní noblesní hosté. A jestli ano, bude jí to v tomhle stavu úplně jedno.

Když Angela vcházela do prostorné jídelny v přízemí věže, Tess už seděla u stolu. Jako předkrm přinesla Emilia krémovou hráškovou polévku a s ní se Angele vrátila chuť k jídlu.

„Myslela jsem, že po cestě by sis určitě dala něco lehkého,“ poznamenala Tess, když přišla na stůl dušená ryba s lahodnou citronovou omáčkou.

„Děkuju,“ přikývla Angela s úlevou, „to je přesně to pravé.“

Při večeři toho moc nenamluvily. Tess byla chápavá a vnímala Angelinu únavu. Po jídle přinesla Emilia voňavý lipový čaj, který vypily mlčky, poté se Tess omluvila a šla spát.

Když Angela znovu vkročila do své říše, hučelo jí v hlavě únavou. Dala si horkou sprchu, vklouzla do pyžama a pro všechny případy vyndala ze skříně přikrývku. Když se znovu uložila, musela se usmát, protože Emilia jí strčila do postele ohřívací láhev a pár měkkých bílých ponožek s háčkovaným krajkovým lemem.

Jenom chvilku si připadala nepatřičně, pak si natáhla ponožky a zachumlala se do zatím nezvyklé postele. Přemýšlela, jestli nemá zavřít dřevěné okenice, ale už se jí nechtělo vstávat. Zhasla světlo a několik vteřin naslouchala zvukům cizího prostředí. Za oknem zpíval nějaký pták poslední melodii dne. Jak pěkně to zní, pomyslela si. A s touhle myšlenkou se propadla do hlubokého bezesného spánku.

3

Růžový šál

Probudila se, protože jí paprsek slunce zasvítil přímo do tváře, a zjistila, že leží úplně stejně, jako usnula. Na hodinkách bylo krátce před sedmou. Skoro deset hodin spala jako zabitá.

Připadala si osvěžená a vyskočila z postele, bosa došla k oknu a vyhlédla ven. Dívala se k východu, kde slunce právě stálo kousek nad obzorem. Když otevřela jedno křídlo a vyklonila se, skoro se jí zatočila hlava. Jako princezna Locika obývala nejvyšší pokoj ve věži a přímo pod ní se rozkládala zahrada. Viděla koruny starých cedrů, v nichž už ptáci zahájili ranní koncert.

Staré glazované cihly pod jejími chodidly měly na mnoha místech ošlapaný povrch a připadaly jí jako samet. Z koupelny měla výhled na výběžky Monte Grappa. Přešla do druhého pokoje, situovaného na jih. Výhled ji znovu okouzlil. Jako poslední dobou tak často pocítila nutkání zavolat Petera, aby se podíval s ní. Kdy se naučí, že už nikdy nebude stát po jejím boku? Bolest jí sevřela nitro a hrozila, že se rozšíří, ale Angela to nepřipustila a odvrátila se. Už věděla, že v tomhle okamžiku musí být aktivní. Nějak tušila, že by neunesla, kdyby se otevřely vnitřní dveře k její bolesti, které držela pevně zavřené.

Ráno před odjezdem vynechala ranní běh a po dlouhé jízdě cítila v nohách napětí. Nejlepší bude, když si hned teď dá kolečko.

Otevřela kufr a vytáhla sportovní oblečení. Za pět minut sbíhala po schodech a v přízemí se rozhlédla. Našla jídelnu, kde večeřela s Tess, a hned vedle prostornou, krásně zařízenou kuchyni s východem do zahrady, ale zamčenými dveřmi.

Angela zaváhala a vrátila se do chodby. Poznala, že kuchyně a jídelna patří k věži a roviny věže a vily neleží ve stejné výšce. Musela sejít několik schodů do vstupní haly. Ve vestibulu stála těžká komoda a na ní našla cedulku se zprávou. Tvoje klíče od domu, Angelo, četla charakteristický rukopis své hostitelky. Pěknou zábavu při ranním sportu.

Nejdřív pouze krokem prozkoumala okolí. Z náměstí, odkud včera přijela, vedla hlavní ulice strmě vzhůru ke kostelu. Rychle vystoupala nahoru a za božím domem objevila malý hřbitov s typickými italskými náhrobky. Kromě jmen zemřelých na nich byly do kamene zapuštěné portrétní fotografie z jejich nejlepších let. Nechala hřbitov po pravé ruce a vydala se ještě o kus dál na nejvyšší místo starého města, kde stál mimořádně vzdorný palazzo se dvěma obrannými věžemi. Usedlost obklopovala vysoká zeď, na níž do betonu zalité ostré skleněné střepy každému případnému vetřelci signalizovaly, jak je nevítaný.

Angela se zastavila a rozhlédla se. Po kočičích hlavách se moc dobře neběželo, ale konečně objevila polní cestu, která za usedlostí zřejmě vedla napříč svahem. Rozběhla se po ní a opravdu, jako by obloukem obkružovala staré, na mnoha místech ještě zachované městské opevnění. Asi po kilometru se cesta odchýlila a sledovala výběžek pahorku. Vedla ovocnými zahradami a vinicemi, dolů podél potoka, a na úpatí pahorku ústila do oblasti nové výstavby, která nebyla ze starého města vůbec vidět. Angela běžela kolem rozlehlých usedlostí s bazény a velkými zahradami a kolem tenisového kurtu, na němž už v tuhle ranní hodinu dva hráči předváděli své forhendy a bekhendy. Pohyby obou mužů působily rutinovaně, jako by spolu už hráli celou věčnost. Angela si uvědomila, že v mládí byla sama poměrně dobrou hráčkou a vyhrála i několik pohárů. Jednu sezonu byli s Peterem členy tenisového klubu. Proč s tím tenkrát vlastně skončili? Práce, pomyslela si. Podnikání mělo prostě vždycky přednost.

Na jednom mimořádně pěkném místě těsně před obratem cesty vzhůru k città vecchia zaujala Angelu vila s jednou částí hladce bíle omítnutou a druhou z neopracovaného travertinu, oddělenou sklem. Dům architekta, pomyslela si. Během uplynulých dvaceti let vládla v kanceláři Peterovy a Markusovy stavební firmy a nasbírala přitom dostatek zkušeností, aby poznala, že tady si někdo splnil sen. Angela před řadou let studovala na stuttgartské akademii užité umění s těžištěm v textilním designu, ale po svatbě vstoupila do Peterova podniku. Bylo to prostě logičtější, dokud byla Nathalie malá. Později už nikdy o změně neuvažovala.

Běh do kopce jí připomínal poslední dva kilometry její domácí běžecké trasy, ale jenom převýšením. Jinak se v Asenze cítila jako v jiném světě. Nathalie měla pravdu, pomyslela si, když otvírala bránu k Tessině zahradě. Tohle místo je jako z pohádky.

Její dojem se během dne potvrdil.

K snídani ji Emilia překvapila svěžím salátem z pomerančů, manga, papáji a prvních jahod, jemnou kukuřičnou palačinkou a kozím sýrem. Kromě toho napekla drobné pistáciemi plněné briošky, trochu pocukrované.

„Je toho ale hrozně moc,“ protestovala Angela, která v uplynulých dvou letech snídala jenom lžíci müsli s mlékem.

„Zkus aspoň od všeho trochu,“ vybídla ji Tess. „Jsi moc hubená. Podívala ses v poslední době do zrcadla?“

Angela přiznala, že se tomu podvědomě brání. Nechtěla vidět svůj nešťastný výraz, zarudlé oči v hlubokých důlcích, vyhublé tváře a zplihlé vlasy k ramenům, které od Peterova onemocnění kupodivu ani pořádně nerostly. Věděla, že jí kyčle trčí z těla a na zádech je vidět každé žebro. Byla štíhlý typ, nikdy neměla starosti žen, které neustále bojují s nadváhou. Ale s výškou sto pětasedmdesát centimetrů vážit jenom dvaapadesát kilo, to bylo rozhodně málo.

„To zvládneme,“ uklidnila ji Tess, když viděla Angelin nešťastný pohled a všimla si, jak se snaží vpravit do sebe druhou polovinu Emiliiny palačinky. „Nemusíš se nutit. Una ciliegia tira l´altra, říká se tady. Chuť přijde s jídlem. Byla bys první, kdo odolal Emiliinu kuchařskému umění.“

Změnila téma návrhem, aby se po snídani vydaly na malou procházku městečkem. „Už dlouho jsem nebyla venku za branou,“ vysvětlovala. „Když budeš mít trpělivost se starou Tess a dáme si cestou capuccino u Fausta, zvládnu to určitě až nahoru ke kostelu.“

A tak to bylo. Tess se jednou rukou opírala o hůl, aby šetřila bolavé koleno, a druhou se zavěsila do Angely. Stará dáma znala nějakou historku téměř o každém domě, který míjely, především na Piazza della Libertà, jak se jmenovalo lichoběžníkové náměstí. Městečko mezitím ožilo, každých pár kroků potkávaly Tessiny známé. Neúnavně představovala Angelu jako dceru své zemřelé nejlepší přítelkyně, která konečně našla cestu do krásné Asenzy a hodlá tady strávit několik týdnů. Angela zpočátku chtěla protestovat, ale pak ji napadlo, že se vůbec nezamyslela nad tím, jak dlouho by měl její pobyt v Itálii trvat. Rozhodla se, že zůstane u zmíněných „pár týdnů“. Vždyť teprve přijela. Všechno ostatní se uvidí.

Vykročily nahoru ke kostelu. V polovině cesty zašly do palazzo Duse, kde Fausto za barovým pultem radostně vítal Tess zpěvavou kaskádou slov, na něž Angelina znalost italštiny prostě nestačila. Zároveň už obsluhoval páčky pradávného kávovaru, který vrčel a dýmal, a nakonec s hlasitým syčením vyplivl do šálku minimální množství kávy černé jako uhel, kterou zalil napěněným mlékem tak umně, že nakonec káva v pěně vytvořila velké T s jasným srdíčkem.

„On mě prostě miluje,“ vysvětlovala Tess dojatě a objednala pro Angelu totéž. „Dlouho jsem tu nebyla a on si už dělal starosti.“ Tess se usmívala. Ve světle ranního slunce si Angela všimla, že se pečlivě, i když jen decentně nalíčila, a stále je tou atraktivní ženou, jíž vždycky bývala.

Po několika dalších chiacchiere, jak se tu malebně říkalo venkovským drbům, vypily své capuccino, utišily žízeň douškem vody, která se v Itálii servíruje ke kávě automaticky, a vydaly se na další cestu. Poslední kus ke kostelu byl strmý a Tess ho zvládla mlčky a soustředěně.

Konečně byly nahoře. K Angelině údivu Tess vůbec nezajímal kostel.

„Vidíš ten dům naproti?“ ukázala holí směrem ke vzdornému palazzo se zdí opatřenou skleněnými střepy. „V roce 1920 ho koupila legendární herečka Eleonora Duseová,“ prozradila Angele. „Kdysi se bláznivě zamilovala do básníka Gabriela d’Annunzio, toho starého fašisty. Byl její velkou láskou, přestože si to vůbec nezasloužil, a tou dobou už ho dávno poslala k čertu. Přijela sem, oblíbila si tohle místo stejně jako já, koupila si dům, zahájila jeho nákladnou přestavbu a mezitím se vydala na bohužel poslední turné do Spojených států. Cestou totiž náhle onemocněla a zemřela. Nikdy tady nebydlela.“ Tess zmlkla a pohledem putovala po rozlehlé usedlosti. Zdálo se, že zápasí s nějakým rozhodnutím. Obočí měla soustředěně stažené, oči přimhouřené. „Tisíce lidí přiměla ke snění,“ pokračovala po chvíli. „Ale vlastní sny uskutečnit nedokázala – stát se ženou muže, kterého milovala, nastěhovat se do domu, o němž říkala, že čekal jenom na ni, a konečně najít klid… Podle své poslední vůle je mimochodem pochovaná na zdejším hřbitově. Měla skutečně státní pohřeb.“

„A co je s tím domem? Kdo v něm bydlí dneska?“

„Starý podivín Lorenzo Rivalecca. Je mu už přes osmdesát a nohy mu slouží ještě hůř než mně.“

„Znáš ho?“

„Samozřejmě,“ zasmála se. „Tady se známe všichni. Ale starého Lorenza znám ještě mnohem déle než všechny ostatní.“

Než se Angela mohla zeptat, jak se to stalo, stará dáma se otočila a začala pomalu sestupovat dolů. Angela věděla, že tohle je pro její nemocné koleno ještě bolestivější než výstup, a pospíšila si, aby jí nabídla rámě. Tess se do ní vděčně zavěsila a Angela cítila křehkost těla své mateřské přítelkyně. Myslela na svou matku, která náhle zemřela po záchvatu mrtvice, s otevřeným albem fotografií z dávné dovolené v Itálii na klíně. Tak ji Angela tenkrát našla.

Zase jednou si intenzivně uvědomila pomíjivost veškerého života. Myslela na Petera. A hlodavá bolest v její hrudi znovu začala ožívat. Zhluboka se nadechla a napadlo ji, kde teď asi je. Jestli z něj cosi přetrvalo, jak to učila církev. Při vší skepsi vůči víře, především po Peterově dlouhém nesmyslném utrpení, si nedokázala při nejlepší vůli představit, že během pomalého tělesného a duševního vyhasínání, jehož byla celé měsíce svědkem, se z něj všechno vytratilo.

Když došly na piazzu, Tess k Angelině překvapení nezabočila do uličky ke svému domu, ale jemně ji táhla opačným směrem.

„Pojď,“ vyzvala ji. „Chtěla bych ti něco ukázat.“

Vedla ji ulicí podél svahu kolem kadeřnictví a obchodu s dámským prádlem. Angela se dívala nahoru na medově zbarvené fasády domů a objevila řadu malých balkonů s kovovým zábradlím, ověšených spoustou květináčů, z nichž se hrnuly pučící geranie a petunie, a natahovaly listy a výhonky ke slunci.

Tess se zastavila před obchodem, jehož výloha Angelu okamžitě zaujala. Viděla umělecky nařasené látky a její profesionální oko hned poznalo, že jde o mimořádné textilie. Tess na ni vrhla pohled jako člověk, který chystá překvapení, a otevřela dveře obchodu. Zazněl hluboký trojzvuk zvonku.

Angela se rozhlédla. Světlo bylo tlumené, ale z řady polic přesto zářily látky ve všech barvách duhy. Na stojanech visely veliké šátky a ležely pečlivě složené i na nízkých stolcích.

„Hedvábí?“ zeptala se s rozšířenýma očima.

„Ručně tkané,“ doplnila Tess.

Angela sáhla po karmínově červeném šálu a opatrně promnula látku mezi prsty. Byl neuvěřitelně měkký, hladký a tak jemný, že ji to téměř dojalo. Došla s ním k oknu, kde se na denním světle rozzářila intenzivní červeň, a uznale přikývla. Položila ho zpátky a prohlédla si čtvercový šátek. Jeden kus jí připadal krásnější než druhý, každá tkanina měla jiný charakter.

Potom jí padl pohled na šálu, která měla barvu velmi světlých růžových květů, jemnou růžovou, téměř bílou, a přece ne bílou. Cítila z ní chlad i teplo zároveň, a když jí Tess na zkoušku položila šálu na ramena, jako by kolem sebe měla ochranu, cosi přátelského, téměř druhou kůži.

„Výborně ti sedí,“ poznamenala Tess a trochu Angelu pootočila, aby se viděla v zrcadle. „Skvěle se hodí k tvým světlým vlasům a pleti.“

„È vero,“ zaslechla Angela náhle příjemný ženský hlas a otočila se. Dveřmi za pultem vešla asi pětadvacetiletá žena s živýma jantarově zbarvenýma očima a hnědým kudrnatým mikádem a usmívala se na ni. „Jako pro vás utkaná, signora!“

„Smím vás představit?“ zeptala se Tess. „Moje neteř Angela. Můžu ti tak říkat? Je dcera mé nejlepší kamarádky. A tohle je Fioretta!“

„Těší mě,“ usmála se mladá Italka. „Buďte vítána! Jste v Asenze poprvé?“

„Ano,“ přikývla Angela, jejíž prsty bezděčně hladily povrch látky. „Je tady tak krásně! Naprosto chápu, že se Tess odtud nechce. Ale prosím vás, povězte mi, odkud jsou tyhle tkaniny?“

„Z naší tessitury, samozřejmě,“ odpověděla Fioretta. „Z naší tkalcovny hedvábí. Existuje už skoro dvě stě let. Všechny tyhle kusy jsou bez výjimky vyrobené na historických, ručně ovládaných tkalcovských stavech. I tenhle krásný šál. Utkala ho Maddalena. Vidíte, tady je to…“ Fioretta přistoupila k Angele a ukázala na malou etiketu, která byla nenápadně zašitá do lemu šály. Angela rozeznala stylizovaný tkalcovský člunek, pod ním nápis Tessitura di Asenza. Fatto a mano da Maddalena. „Každá tkadlena má svou vlastní značku,“ vysvětlovala Fioretta. „Protože každý kus je charakteristický pro člověka, který ho vytvořil. A Maddalena je vyhlášená svými poddajnými a příjemnými látkami.“

„A kde přesně se ta tkalcovna nachází?“

„Tady v Domě hedvábí,“ odpověděla Fioretta a ukázala ke dveřím, jimiž vešla. „Jestli chcete, můžu vám zařídit prohlídku. Myslím, že ty jsi dílnu taky ještě neviděla, Tesso, že? Vždycky to napřed domluvím s tkadlenami. Nemají totiž moc rády nečekané návštěvy.“

Jak pěkně to zní – Tessa, pomyslela si Angela. Znala italský zvyk přidávat k německým jménům končícím souhláskou koncovku a  nebo o, podle toho, zda jde o ženu nebo o muže.

„To by bylo pěkné,“ přikývla rychle. „Kdykoliv se to bude hodit. Tessin dům je přece za rohem. Nespěchá to.“

Ale přesto v sobě cítila netrpělivost, chtěla na vlastní oči vidět tradiční tkalcovnu, v níž vznikaly tak nádherné kousky jako ten, co jí právě spočíval na ramenou.

Čím déle se v obchodě rozhlížela, tím rychleji jí bušilo srdce. Byly tu měkké hedvábné látky, ale také velmi pevně tkané. Některé byly hladší a lesklejší než jiné. Jednobarevné, i takové, které vzájemně kombinovaly nezvyklé tóny. Její pohled přitahoval šátek, který působil jako v pohybu zachycená mořská vlna. Mísila se v něm vlákna v petrolejové, tyrkysové, nebesky modré a lahvově zelené barvě a leskl se intenzivněji než ostatní.

„Tady Anna použila i vlákna jednoho vzácného indonéského stromu,“ všimla si Fioretta jejího zájmu. „Vidíte? Světlemodré vlákno má jiný lesk. Anna ráda experimentuje. Podívejte se na tohle.“ Vytáhla z regálu tmavozelený šátek. „Nevypadá jako kus rozkvetlé louky? Tady Anna použila surové hedvábí a tkané konopí. Všechna vlákna se mimochodem v naší tkalcovně barví přírodními pigmenty. Každý kousek je unikát.“

„Překrásné!“ vydechla Angela.

„Fioretto, měla byste vědět, že Angela je textilní výtvarnice. Jestli někdo umí rozlišit dobrou práci od sériového masového zboží, je to právě ona.“

Angele bylo najednou horko. Už hrozně dlouho neměla nic společného s textilním uměním. V jednom měla Tess ale pravdu. Milovala tenhle druh řemesla, na které člověk narazil už jen velmi vzácně. Tím zvědavější byla na seznámení se ženami, které vytvářely tak mimořádná díla.

„Kdo vám dělá návrhy?“ zeptala se Fioretty.

Mladá žena vypadala zmateně. „Nikdo,“ pokrčila rameny. „Žádné návrhy neexistují. Každá tkadlena dělá, co se jí líbí. Někdy z toho vznikne i něco takového.“ Fioretta vytáhla z regálu pod prodejním pultem velmi pestrou tkaninu, z níž jako by čišela nechuť už při výrobě. Nepěkně sflikovaný kobereček z nejjemnějšího materiálu. „Tady měl někdo hodně špatný den.“ Snažila se tkaninu nějak načechrat, ale pak pokrčila rameny a vrátila neprodejný kus pod pult. „To se prostě taky někdy stane.“

Angela ale vnímala i hodnotu drahocenného surového materiálu a promrhaný čas. Ne nadarmo sledovala dvacet let osudy úspěšného podnikání. Kdyby se něco takového stávalo příliš často, mohlo by to ohrozit existenci dílny.

„Jak dlouho pracuje tkadlena na takovém šálu?“ ukázala na růžový obláček na svých ramenou.

„Přibližně dva dny,“ odpověděla Fioretta. „Ale jenom příprava tkalcovského stavu pro několik šátků zabere celý měsíc. A to nemluvím o době potřebné k barvení hedvábí.“

Angela užasle mlčela. V duchu počítala mzdové náklady a pokoušela se odhadnout hodnotu surového materiálu. Tenhle šál nejspíš stál celé jmění, nemohla si ho dovolit. Pomalu jej stáhla z ramen, a když ho pečlivě skládala, s údivem zjistila, že se zachvěla chladem.

„Co to děláš?“ zeptala se Tess. „Ten šál jako by byl utkaný přímo pro tebe, Angelo. Vezmeme si ho.“

Zavrtěla hlavou. „Ještě jsem se nerozhodla. Vrátíme se a prohlédneme si tkalcovskou dílnu. Pak si to znovu promyslím.“

Otočila se k východu a viděla, jak si Tess a Fioretta vyměnily pohled. Později to Tess vysvětlí. Škoda, pomyslela si s naprosto nečekanou lítostí, když se loučila s Fiorettou. Milovala krásné věci. Ale přesto neměla ve zvyku kupovat hned všechno, co se jí líbí.

Její vlastní práce, které vytvořila před svatbou a v prvních letech manželství, než se narodila Nathalie – především nástěnné koberce z nezvyklých materiálů –, visely v několika soukromých i veřejných sbírkách. V rámci studia se naučila také tkát a obdarovala tenkrát polovinu příbuzenstva prvními pokusy, dokud nebyla s vlastní zručností v technice tkaní natolik spokojená, že se jí mohla věnovat profesionálně. Bylo to ale hrozně dávno. Růžový šál jí připomněl starou vášeň pro zvláštní vlákna. Dodal jí pocit láskyplného objetí.

Odpoledne strávila Angela ve svém věžním poschodí, kde konečně vybalila zavazadla a uložila si věci do skříně a prostorné komody v ložnici. Velký kufr byl brzy prázdný a Angela ho postavila na odpočívadlo schodiště, jak ji požádala Emilia. Potom otevřela menší kufřík, který jí zabalila Nathalie. Nahoře ležely pečlivě složené dva jemné bavlněné šátky. Pod nimi našla krémovou vycházkovou kabelku, která se hodila ke všem jejím šatům.

Ucítila, že je něco uvnitř, a otevřela ji. Vysypaly se z ní šperky, které se na ní její dceři nejvíc líbily. Dlouhá šňůra perel, jednoduchý zlatý náhrdelník, který zdůrazňoval její štíhlý krk, jemný řetízek s tyrkysovým opálovým přívěškem, který jí Peter věnoval k patnáctému výročí svatby, a široký článkový náramek z červeného zlata po matce. Angela dojatě položila šperky do zásuvky komody a zvědavě začala zkoumat, které šaty jí Nathalie našla. Byly tu pohodlné šedé pouzdrové z hedvábného žerzeje s úzkým antracitovým koženým páskem, souprava sukně a kabátku z jemného kašmíru v barvě růžového dřeva, kterou měla na sobě na oslavě Nathaliiny maturity. Kouřově modrá lněná sukně v nadčasovém tužkovém střihu, na kterou už zapomněla, a další z lehké lilkově zbarvené bavlny, k tomu vhodné blůzy a topy. Úplně nakonec vytáhla ještě dvoje tenoučké koktejlové šaty bez rukávů, jedny krémové ze splývavého šifonu s neprůhlednou podšívkou a klasické „malé černé“ Chanel. Nathalie nezapomněla přibalit dokonce ani správné punčocháče a boty.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Dům hedvábí.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.