Přeložil Pavel Musiol

Copyright ©2020 by Ariel Lawhon

All Rights Reserved

Copyright ©2021 for the Czech translation by Pavel Musiol

Copyright ©2021 for the Czech edition by Euromedia Group a. s.

ISBN 978-80-249-4693-1

Pro:

mého manžela Ashleyho. Navěky. A navždy.

Také pro

Sally Burgess, která mi řekla,

že pokud tenhle příběh nenapíšu,

je s naším přátelstvím konec.

A

Elisabeth, která plní mé sny.

Vždycky.

Válka je příliš důležitá,

než abychom ji mohli přenechat generálům.

FRANCOUZSKÝ PREMIÉR GEORGES CLÉMENCEAU, 1917

ČÁST PRVNÍ

Nancy Grace Augusta Wake

Moc letmého pohledu byla v milostných

příbězích zneužita tolikrát, že začala

být zpochybňována. Dnes se jen málokdo

opováží říct, že se dvě bytosti zamilovaly,

protože na sebe pohlédly. Přesto láska

začíná právě takto. A nikdy jinak.

VICTOR HUGO, BÍDNÍCI

Hélène

VOJENSKÉ LETIŠTĚ BENSON, ANGLIE

29. února 1944

Znají mě pod mnohými jmény.

Některá z nich jsou skutečná - jen při porodu jsem dostala rovnou čtyři - ale většina patří pečlivě vymyšleným osobám, existujícím jen proto, aby mě dostaly přes kontrolní stanoviště a na druhou stranu hranic. Jsou to lži naškrábané na padělaných cestovních dokladech. Úhledně zapsané strojopisem do úředních záznamů. Vyvedené velikými písmeny na plakátech s hledanými osobami. Má totožnost je neustále se měnící záležitost, která se přizpůsobuje okamžitým potřebám.

Dnes jsem Hélène a vracím se domů.

Je 29. února. Přestupný rok. Uvědomuji si, jaká je to ironie, že se právě dnes chystám poprvé vyskočit z letadla. Právě mě naložili do útrob bombardéru Liberator jako neuměle zabalený balík. Pod kombinézou mám na sobě široké pánské kalhoty, blůzu a hedvábné punčochy, na hlavě helmu, na nohou britské vojenské boty. Kabát z velbloudí srsti a sbalený padák na zádech mi na eleganci také právě nepřidávají. Ale nejsem na módní přehlídce, a ani jsem nevyrazila hledat si nové přátele, takže mi ani nevadí, že se na mě všichni muži v letadle dívají, jako bych sem nepatřila. Kromě toho mám kocovinu. A cítím, že se asi pozvracím.

V letadle jsme pouze čtyři: pilot z RAF, dispečer, „Hubert“ - můj partner na této misi - a já. Skutečně nesourodá společnost. Sesouvám se na předskokové sedadlo naproti Hubertovi a oba s úzkostí sledujeme, jak se dveřní otvor zavírá. Je slyšet skřípění převodů, pak kovový náraz, a jsme zamčení. Nyní už hořce lituji té třetí láhve vína, o kterou jsem se s chlapci podělila předešlé noci. Velitelství odložilo misi o celý den, abychom měli ten den navíc a mohli se naučit nazpaměť všechny detaily našeho krycího příběhu, což mělo za následek, že jsme druhou noc po sobě bujaře oslavovali náš blížící se odlet a pravděpodobnou smrt. Ke konci jsme zpívali z plných plic „Krev paragánů“ a teď se mi nedaří dostat tu odrhovačku z hlavy.

„Paragáni, paragáni na smrt jdou...“ broukám si pro sebe, dokud si neuvědomím, že na mě pilot kouká s nejistým úsměvem na rtech. Pokrčím rameny. Vždyť je to pravda. Ale teď už je pozdě, protože všechny naše čtyři motory se se vzteklým řevem probouzejí k životu.

Začínám počítat, zatímco letadlo se hřměním uhání po letištní ploše. Deset. Dvacet. Třicet - dobrý Bože, copak se ten krám nikdy neodlepí od země? - čtyřicet. A pak mi spadne žaludek až do kalhot, protože se vzneseme do vzduchu jako nějaký opilý mořský pták.

Liberator burácí a neohrabaně šplhá vzhůru k nízkým mrakům nad anglickou krajinou. Zní to, jako by někdo nasypal do mlýnku na maso hromadu šroubů.

Jakmile se ocitneme nad mraky a řev motorů začne znít trochu tlumeněji, obrátí se ke mně dispečer a zakřičí: „Ježibabo?“

Za normálních okolností bych se urazila, ale pro účely tohoto letu je Ježibaba moje krycí jméno. Přitakávám na souhlas.

Obrací se zpět ke kontrolnímu panelu a volá na velitelství. „Ježibaba na palubě.“ Následuje odmlka a letmý pohled na Huberta. „Pudink rovněž. Přibližně dvě hodiny do seskoku.“

Chudák, není to jeho vina. Naše skutečná krycí jména mu nikdo neřekl, tím méně pak ta pravá. V zájmu utajení a tak dále a tak dále. Udělám na Huberta kyselý obličej a Hubert se zazubí. Už jednou jsme se pohádali o to, kdo dostal horší jméno. To mé je sexistické, to jeho pitomé, takže jsme se nakonec shodli na remíze.

„Aspoň že tu mají vytápění,“ říkám, ale Hubert se už pohodlně uvelebil na svém sedadle, zavřel oči a pokouší se usnout. Jestli mě slyší, nedává to najevo. Hubert není to, co byste nazvali výřečným společníkem.

Jak liberator trhaně stoupá výš a víš, je mi čím dál víc špatně.

Zrovna když se snažím rozhodnout, jestli se pozvracím hned nebo až za chvíli, sedá si dispečer do sedadla vedle mě.

„Nevypadáte zrovna jako ježibaba. Skutečně vám tak říkají?“ zajímá se.

„Někdy i hůř.“

Je Američan, a navíc z Texasu a tudíž gentleman, takže chvíli trvá, než mu dojde, že šlo o vtip. „Kdybych nazval dámu ježibabou nebo hůř, udělala by mi máma na krku uzel.“

„Máte kliku, že mě jen zřídka obviňovali, že jsem dáma,“ odpovídám s laškovným mrknutím. Nejsem vdaná ještě dost dlouho na to, aby mě nepotěšilo, když se začervená.

Dispečer si mě prohlíží pozorněji a vrtí hlavou nad mým podivným úborem. „Ženu jsme ještě nevysazovali.“

„My?“

Kývne hlavou k pilotovi. „Tuhle trasu děláme tak dvakrát třikrát týdně. Ale vy jste první děvče, které vysazujeme.“

„Zvykni si, Texasane. Za mnou jich čeká asi ještě deset.“

„No, tak do doufám, že zvládnete to, co nezvládli muži.“

„A to je?“

„Přivést tuhle válku ke zdárnému konci. Rád bych se vrátil domů.“

Vrací se ke své vysílačce, a já se snažím najít pohodlnou polohu. Bohužel, když sedíte v útrobách kymácejícího se bombardéru a snažíte se nezvracet, nic takového neexistuje. Nadávám tak, že z toho málem vystřízlivím. No, možná si dám pauzu. Tohle je koneckonců válka, a děvče se musí uvelebit, kde může.

Po několika minutách strávených přemlouváním žaludku, aby se uklidnil, mi něco přistane v klíně. Otevřu oči a vidím hnědý papírový sáček. Uvnitř je sendvič s kořeněnou šunkou.

Dobré nebe, stůj při mně.

Zvedám oči a vidím, že se pilot napůl vyklání z kokpitu, jednu ruku na kniplu, a tou druhou mi podává čutoru.

„Tady!“ křičí. „Vypijte to. To vám pomůže.“

„To je od vás velmi milé, ale-“

„Káva je nejlepší lék na leteckou nevolnost,“ říká, a pak ještě dodává: „Vypijte to. Vypadáte strašně.“

Pravdou je, že se cítím o několik stupňů hůř než pouze strašně, takže si rozepínám bezpečnostní pás a s námahou se zvedám na kolena, abych se mohla pro čutoru natáhnout. Pilot je mohutný, šlachovitý chlap. Hluboké, oduševnělé oči. Na svalnaté typy obvykle neletím, ale tenhle je milý. Kdybych neměla kocovinu a manžela, připadal by mi celkem přitažlivý. Věnuje mi tentýž nejistý úsměv jako prve, a když si od něj vezmu čutoru a znovu se zhroutím do sedadla, vrací se ke svým povinnostem.

Káva je horká a černá, hustá jako tér. Polovinu vypiju pomalu, jako lék, a zbytkem spláchnu sendvič. Ještěže nešetřil majonézou. Teprve když dojídám a přestává mi zvonit v uších, uvědomuji si, že se kvůli mně vzdal vlastní večeře.

Když si setřepávám drobky z klína, všimnu si, že dispečer zírá na můj ohoz. Vypadám směšně. Jsem si toho vědoma. Ale všechno, co budu ve Francii příštích šest měsíců potřebovat, musím dnes přepravit na vlastním těle. A neexistuje způsob jak toho dosáhnout, aniž bych vypadala jako bezdomovec. Nebo dokonce šílenec.

Nakonec zavrtí rozpačitě hlavou, ale na to jsem zvyklá. Na muže tak působím docela běžně. Hubert naproti mně už tvrdě spí, s hlavou na stranu, a chrápe. Nejsem si jistá, co má pod kombinézou na sobě on, ale určitě je to něco neurčitého a civilního. Nejspíš to nebude tak drahé jako moje šaty, ale Hubert není žádný parádník. Je to typický stoický Brit a naprostý suchar. Ale francouzsky mluví dokonale, což je ostatně také důvodem, proč mě na této misi doprovází.

Sice úplně nespím, ale nakonec se mi přece jen podaří najít vhodnou polohu.

O hodinu později mi dispečer poklepe na rameno.

„Jsme třicet minut od cíle. Ale zůstaňte připoutaná. Cestou dolů to bude asi trochu divoké.“

„Turbulence?“

„Ne. Když letíme přes pobřeží, Němci nám s oblibou pošlou nějaký ten pozdrav.“

„Chcete mi tím říct, že po nás budou střílet?“

„Ano, madam. Ale nemějte obavy. Už jsme to dělali stokrát, a ještě nás netrefili.“

Už už se chystám hlasitě proklít majora Buckmastera, když vzduch nad námi prořízne ohlušující rána. Divoké není popravdě zrovna nejvhodnější označení pro to, co zažíváme. Já bych to nazvala spíše děsivým. Střeva ždímajícím. Dost možná i smrtícím. Liberatorem to v palbě protiletadlové baterie - dispečer tomu říká flak - hází jako prázdnou plechovkou od fazolí, a já se v duchu ptám, jestli má kariéra sabotérky nedojde náhlého konce už zde, patnáct tisíc stop nad francouzským územím. Buší mi ve spáncích. Svírá se mi žaludek. Na čele mi vyráží vrstva potu. Můj život však zůstává zachován, a to jediné, o co přicházím, je moje večeře, která se v okamžiku ocitá na podlaze letadla. Náš pilot není zrovna nadšen, že mu jeho kávu a sendvič vracím v nesrovnatelně horším stavu, než v jakém mi je nabízel. Vyjádřila bych mu svou nejupřímnější omluvu, ale mám plno práce s utíráním úst do rukávu kombinézy. Hubert, který je díky protiletecké palbě nyní vzhůru, vrtí hlavou, jako bych právě selhala při plnění svého prvního důležitého úkolu.

„Poslyšte, jestli se vám do toho nechce, můžeme vás odvézt zpátky,“ prohodí dispečer a dívá se na hrudkovitou louži u mých nohou.

„A projít si tímhle nesmyslem ještě jednou? K čertu s tím. Prostě mě dopravte do oblasti seskoku a nechte mě vypadnout z tohohle zatraceného letadla.“

Netrvá dlouho a necháváme nejhorší palbu za zády. Klesáme, a hladkým, klouzavým letem se dostáváme nad hustý les. Sotva se hodinová ručička mých hodinek přehoupne přes jednu v noci, zahlédnu signální ohně a zvláštní blikající světélko. Vypadá to, jako bychom se chystali přistát v samotném pekle na ranvej, na kterou nás navádí místní kontrolní věž.

„Co to je?“ ptám se a ukazuji z okénka.

Dispečer krčí rameny. „Mohli by to být vaši lidé. Mohli by to být Němci. Tím si nikdy nemůžeme být úplně jistí. A nebudeme tu zůstávat, abychom to zjistili. Náš úkol spočívá v nutnosti nenechat se sestřelit, víte?“

„No, pokud to nejsou Němci, určitě nás uvidí přilétat. Někdo zapálil celý ten zatracený les.“

SOE nás varovalo, že oddíly makistů jsou nechvalně známé svým laxním přístupem k bezpečnosti. Ale nikdy by mě nenapadlo, že náš přílet ohlásí tím, že místo seskoku ozáří jako při karnevalu.

Hubert je na nohou a s ledovým klidem připíná výtažné lanko padáku ke kotvicímu kabelu v letadle. Na místě seskoku není dost místa, abychom oba bezpečně dopadli vedle sebe, takže musí jít první. Řítíme se k mýtině na temeni nedalekého kopce, přičemž letíme necelých sto dvacet metrů nad vrcholky stromů. Země je děsivě blízko a mně se začínají hlavou míhat nejrůznější myšlenky, některé racionální, jiné méně. Například jestli se při doskoku nestřelím revolvery zastrčenými v obou kapsách kalhot, jestli mi na základně dobře sbalili padák, jak se asi právě vede Henrimu, jestli jsem si vzala dost zásob, abych přečkala svůj příští menstruační cyklus, jestli se po mně Piconovi stýská, jestli mi ta drahá podprsenka, kterou mám na sobě, vydrží až do konce mise, a co mám dělat s tím puchýřem, který se mi dělá na palci. Procházím si v paměti seznam železničních uzlů, mostů, podzemních kabelů a skladů paliva, které je třeba zničit, adresy bezpečných domů spolu s kontakty a hesly, a také jména všech vůdců odboje, o kterých Londýn ví. V mozku se mi skrývá víc věcí než v batohu nebo kabelce. Mám taky pilulku kyanidu schovanou uvnitř druhého knoflíku na manžetě levého rukávu. Letmo si pohraju s úvahou, jestli ji budu nucena spolknout a jak asi takový kyanid chutná.

„Té mínus šedesát sekund,“ křikne dispečer ke kokpitu, náš pilot ukáže vztyčený palec a pak zatáhne za dlouhou červenou páku po své pravé straně. Deset stop od místa, kde sedím, se v podlaze začíná se skřípotem rozevírat veliký otvor a do liberatoru proniká studený vzduch, který mi vysává dech z plic. Znovu vzdávám díky za ten svůj směšný, těžký kabát.

Když je poklop plně otevřen, obrací se dispečer k nám a zahajuje odpočet. „Dvacet vteřin!“

Sleduji, jak Hubert s naprostým klidem přistupuje k poklopu. Je koneckonců voják. Seskoky padákem pro něj nejsou ničím novým. Zatímco já mám za sebou jen jeden, ještě v Londýně, a to jsem skákala z horkovzdušného balonu.

„Deset vteřin!“

Hubert si dřepne a roztáhne paže, jako by se chystal přeskočit živý plot. Jedenkrát zatáhne za lanko, aby se ujistil, že je má dobře upevněné k padáku.

A pak se odpočet rozběhne tak rychle, že skoro nerozeznávám jednotlivá slova.

„Pět, čtyři, tři, dva, jedna. Skok!“

Hubert mizí do noci a o vteřinu později se napne lanko. Padák se otvírá a já sleduji, jak se pod námi nafukuje jako balon. Dispečer na mě nevěřícně hledí. „Proč tam tak sedíte? Běžte!“

„Počkejte!“

„Není čas. Je venku. Musíte jít!“

Zvedám dlaň a vrazím mu ji před obličej, zatímco si druhou rukou odepínám bezpečnostní pás. Tiše kleje, zatímco otevírám zip své kabelky a přehrabuji se jejím obsahem, jak hledám svou rtěnku značky Lizzie Arden. Najednou nemyslím na své padělané cestovní dokumenty ani na ten milion francouzských franků, pečlivě složených uvnitř. Ani si neověřuji, že stále mám ten seznam cílů, který musím, děj se co děj, rozdat, jakmile se spojenecké síly vylodí ve Francii. Zoufale hledám tu útlou trubičku odvahy. Victory Red. Barva války a sebedůvěry a svobody. Konečně se můj malíček dotkne chladného, důvěrně známého kovu, a já ho bryskně vytahuji z kabelky spolu se stříbrnou pudřenkou, kterou mi Buckmaster dal jako dárek na rozloučenou. Místo seskoku jsme už minuli a liberator se hřmotně a lenivě obrací k návratu, ale já si systematicky líčím rty.

„Co to proboha děláte?“ křičí dispečer.

„Odívám se v zbroj.“

A najednou jsem klidná. Usebraná. Cítím se znovu sama sebou. Pochybuji, že se náš dispečer ještě někdy upíše k přepravě žen do válečné zóny, protože vypadá, jako by se o něj pokoušela mrtvice. Zvedám se, vracím rtěnku a pudřenku do kabelky, mlasknu rty a strčím kabelku zpátky pod kombinézu, načež si zapínám kabát.

„Hej, Texíku, už ti někdo odmítl vyskočit?“ ptám se ho.

Ať se snaží sebevíc, nedokáže skrýt úsměv. „Jen jeden chlápek. Sotva se otevřel poklop, zase si sednul a zapnul si pás. Celou cestu domů neřekl ani slovo.“

„To si umím představit.“ Přistupuji k otvoru, připínám lanko padáku ke kabelu a kontroluji ho přesně tak, jak to dělal Hubert. „Díky za odvoz.“

Místo seskoku je opět před námi. Jen Bůh ví, kde tam dole najdu Huberta, takže se jen postavím na okraj a snažím se posbírat odvahu. Není normální vrhat se do propasti ze zběsile letícího shluku strojových součástek. Odporuje to nejzákladnějšímu lidskému pudu sebezáchovy. Ale já to cvičila - a tedy jsem věděla, že to přijde - už celé měsíce. Kromě toho se někde tam dole nachází můj manžel, a já se k němu nedostanu, pokud teď neskočím. Tohle je ta myšlenka, která mi nakonec dává sílu, pomyšlení na Henriho, který tam na mě čeká. A pak už není čas váhat, takže kývnu na dispečera, dlouze se nadechnu nosem a připomenu si, co říkal instruktor: lokty k tělu, nohy k sobě. Načež udělám krok ven z letadla a do noci černé jako smrt.

Skoku z balonu se to nepodobá ani v nejmenším. Liberator naposledy zařve a je pryč, ovšem mě nevítá ticho jako prve, ale kakofonie svištícího vzduchu. Země se blíží zběsilou rychlostí a výtažné lano tahá za uvolňovač. Následuje silné škubnutí, po němž přichází trhnutí, které mi málem poláme žebra. Když se mi popruhy padáku stáhnou kolem hrudi, vyrazí mi to z plic veškerý zadržený dech. Nohy se pode mnou kývají, jako bych byla loutka na provázku. Pak na zlomek sekundy vystřelím vzhůru, jak se nade mnou rozprostře kopule padáku a zpomalí sestup. Teprve tehdy mě obestře naprosté ticho, ale to už nemám čas, abych si ho vychutnala, protože vrcholky stromů se nacházejí necelých patnáct metrů pod mýma nohama. Řítím se k hustému stromovému porostu, jehož černé, holé, ostré větve se natahují jako pařáty zástupu kostlivců. Tahám silně za pravou řídicí šňůru a nohy se okamžitě zhoupnou do strany, jak se padák nakloní, ale já klesám příliš rychle, než aby se mi podařilo stromům zcela vyhnout. Levý okraj se zachytává za nejvzdálenější konce větve obrovského dubu - jako by natáhl špičku kostnatého prstu, aby mě strhl z oblohy - a můj postroj mě sevře ještě těsněji. Zvuk, který vydávám, není ani artikulovaný, ani hodný dámy. A pak už se houpu dva a půl metru nad lesní půdou, snažím se popadnout dech, pokouším se zorientovat, a zatímco se šňůry padáku rozplétají, já se točím v líném kruhu. Sever. Jih. Východ. Západ. To není v tuto část noci možné určit. Nutím se k trpělivosti a tiše se houpu pod stromem. Dokážu tento seskok dotáhnout až na zem, když budu pečlivá, takže tahám za kovovou smyčku na popruzích. Nic. Zkouším to znovu. Sakra! Uvolňovací mechanismus je zaseklý. Ani po třech dalších pokusech se mi to nedaří o nic víc, a tak tam visím a snažím se vymyslet, jak se dostat k noži, který mám připevněný k podvazkům - je schovaný pod kabátem, kombinézou a kalhotami - když vtom ve stínu těsně pode mnou zahlédnu matné červené světélko zapálené cigarety. Jakmile se mi daří popadnout dech, ucítím trpký pach hořícího tabáku. Slyším dva těžké kroky. Někdo se blíží.

„Doufám, že všechny stromy ve Francii letos ponesou tak krásné ovoce,“ říká francouzsky hluboký, mužský hlas.

Ženské zbraně se ve válce liší od těch mužských. My si jen zřídka můžeme dovolit luxus kulek a bomb. Naše nástroje jsou neškodné. Hedvábné punčochy a červená rtěnka. Smích. Lstivost. Schopnost klít v cizích jazycích a udržet bez chvění oční kontakt. Ale zdaleka nejúčinnější zbraní je šarm.

Takže se zasměju, a pak mu lehkým tónem odpovídám v jeho vlastní řeči. „Nechte si ty francouzské kecy. Odřízněte mě.“

Cítím nevýslovnou vděčnost, když slyším, že se také směje.

„Hubert mě varoval, že máte ostrý jazyk.“

„Opravdu?“

„Říká, že je tak drsný, že by se s ním dala škrábat omítka.“

Našel Huberta. Přítel, nikoliv nepřítel. Aspoň doufám. V dnešní době si tím člověk nemůže být nikdy jistý. Tenhle Francouz je zhruba stejně vysoký jako já, velmi pohledný a docela hubený. Ačkoliv to může být způsobeno okupační dietou a ne genetickými predispozicemi. Ať tak či tak, škrábe se na strom v ošoupaných kalhotách a košili s límečkem. Souká se po větvi nad mou hlavou, malý nůž mezi zuby. Jeho oblečení ani to, jak se pohybuje, mi neprozrazuje nic o jeho totožnosti. Z toho, co vím, by klidně mohlo jít o kolaboranta, který se mi chystá podříznout krk.

„Jste připravená?“ ptá se a přikládá nůž ke šňůře upevněné k mému uvolňovacímu mechanismu.

„Ano.“

Tři rychlá říznutí, pokrčím nohy a dopadám na zem. Boty se mi sice boří do měkké vrstvy tlejícího listí na lesní půdě, ale zůstávám nezraněna. Francouz je stále na stromě a tahá za padák, zatímco já se soukám z popruhů a svlékám si čepici, kabát a kombinézu. Je mi zima a vidím, jak z mého dechu stoupají obláčky páry, ale odmítám se třást nebo si obléknout kabát.

„Máte lopatu?“ ptám se a hledím vzhůru.

Věnuje mi pohled, jako bych ho právě požádala o snubní prsten.

„Proč?“

„K zakopání padáku.“ Zvedám postroj, který jsem ze sebe právě shodila. „A tohohle.“

Pružně seskakuje na zem vedle mě, skládá nůž a zasune si ho do kapsy, načež si líně zapaluje další cigaretu. „Nebudeme ho zakopávat.“

„Dostala jsem přísné instrukce-“

„Takovou hebkou látku? Tak jemnou?“ Věnuje mi jeden z těch pohledů, jimiž jsou jeho krajané pověstní, a láskyplně padák pohladí. „Ještě ho budete potřebovat. Věřte mi.“

Předpokládám, že bych mu tu obrovskou nylonovou plachtu dokázala vyrvat z rukou, ale to by způsobilo hluk, a my jsme zatím příliš tiší nebyli. Tak se místo toho dívám, jak padák skládá. Teprve když ho má sbalený a drží ho pod paží, nachází si tenhle zvláštní drobný Francouz čas, aby si mě prohlédl. Přejede mě pohledem od hlavy k patě, od červených rtů přes černé, po ramena dlouhé vlasy; od drahého kabátu - který mám nyní složený a přehozený přes ruku - po kabelku značky Louis Vuitton, která mi visí na předloktí. Pak mu zrak sklouzne k řadě knoflíků na mé halence, k širokým kalhotám, a nakonec spočine na mých nohou.

Načež se opět vrátí k mým očím. „Jak se stalo, že jste se tady, ze všech lidí, ocitla právě vy?“

Věnuji mu svůj nejlepší úsměv. Ten, který má druhého odzbrojit, protože ještě nejsem plně přesvědčena, že Hubert neleží kdesi na druhé straně křoví s podříznutým krkem a že tenhle chlápek nepatří k Milici.

„Tak tohle,“ říkám, „je velmi dlouhý příběh.“

Nancy Grace Augusta Wake

O osm let dříve

PONT ROYAL, PAŘÍŽ

1936

Francouzi jsou v pití během dne lepší. Nejspíš proto, že v něm mají delší praxi, ale já jsem odhodlaná se učit. Je dobře, že na mě u Pont Royal už čeká Stephanie. Vidím ji na terase u našeho obvyklého stolu, jednu ruku přehozenou přes zdobné zábradlí, dvěma prsty drží sklenici na dlouhé nožce.

Spěšně přejdu ulici a vcházím do baru, ale ten je nacpaný k prasknutí obvyklou klientelou: tlupou lidí od Gallimarda, oblečených do tvídových obleků. O Pont Royal se dobře ví, že se specializuje na redaktory pracující u Éditions Gallimard a na novináře ze všech deníků. Je to vynikající místo k získání kontaktů, a ještě lepší, pokud jde o kradmé naslouchání cizím hovorům. Ještě nejsou ani tři odpoledne a jedenkaždý z těchhle mužů už má v sobě půl sklenice koňaku. Popelníky přetékají. Všichni mají ve tvářích ležérní úsměv lidí, kteří předčasně sekli s prací, aby o ní mohli klábosit mimo kancelář. Proplétám se mezi stoly, prodírám se mračny doutníkového kouře a vcházím na terasu.

Na stole stojí prázdná číše, Stephanie má v ruce druhou a já v duchu žasnu nad tím, že za tu půlhodinu, kterou mi trvalo sem dojít z mého malého bytu na Rue Sainte-Anne, už zvládla otočit rundu koktejlů.

„Promiň, jdu pozdě.“ Usedám na židli a pokládám si na klín velikou kabelku. Rozhlížím se po terase a zjišťuji, že se jí tentokrát nepodařilo splnit, co slíbila. „Kde je?“ ptám se.

„Na cestě.“

Stephanie se naklání přes stůl, aby mi vtiskla na každou tvář po jednom lehkém polibku. Jakožto Pařížanka, která se zde narodila jugoslávským rodičům, představuje typickou Francouzku a zároveň tajemnou exotickou cizinku. Třebaže je provdaná za Španěla, nechává si dívčí jméno. Je to pro ni otázkou cti, Rubikonem, jejž nelze překročit, hraničním kamenem zaraženým tak hluboko do země, že jej nelze nikdy vyvrátit. Přirozeně mi působí nesmírné potěšení ji provokovat.

„Bonjour, madame Gonzales.“

Stephanie pozvedá číši ke rtům. Je naplněna jantarovou tekutinou a na okraji visí kousek pocukrovaného citronu. Upírá na mě vražedný pohled a pomalu si odměřeně usrkne, načež spolu s citronovou peckou vyplivne své dívčí jméno: „Marsic.“

Teprve tehdy si všimnu, že pije koktejl Earthquake, který je její zdaleka nejoblíbenější a navíc pěkně silný. Zjevně mám co dohánět.

Terasa je plná lidí a já natahuji krk; hledám číšníka. Teprve když na něj mávnu, uvědomím si, že polovina mužů upírá na Stephanii žádostivé pohledy. Není divu. Je nepopiratelně krásná, ale takovým slovanským způsobem. Má mandlové oči, modré jako hortenzie, a vlnité blond vlasy. Ale čím okouzluje nejvíce je její úsměv. Ubozí blázni. Než odejdeme, nechá si od nich zaplatit veškerou naši útratu.

„Nemohu uvěřit, že jsi vypila tolik likéru na prázdný žaludek,“ říkám závistivě. Já se vždycky namažu jedna dvě a už po druhém drinku jsem k nepoužití.

„Byla jsem nervózní.“

„Znám tě už tři roky, a ještě jsem neviděla, že bys byla z něčeho nervózní.“

„Ne kvůli sobě.“ Protočí oči. „Kvůli tobě. Kvůli tomu rozhovoru. Je důležitý, non? A kromě toho, přišla jsi pozdě.“

Významně kývnu hlavou ke své kabelce. „Byla bych přišla dřív, ale cestou jsem se bláznivě zamilovala, takže jsem usoudila, že to okamžitě musím mít.“ Byla to velmi spontánní koupě, très Parisien, a ještě teď jsem sebou současně pohoršená a zrudlá vzrušením. „V každém případě jsi jediný člověk, o kterém vím, že by si uklidňoval pocuchané nervy koktejlem Earthquake.“

„Tenhle drink je balzám na duši,“ říká a bříškem prstu hladí okraj číše. „Ten hloupý anglický název ho vůbec nevystihuje. Řekni ho francouzsky. Se správnou výslovností.“

Nebýt Stephanie, neuměla bych francouzsky ani ň. Stejně jako bych nevěděla, jak nosit šátek, kouřit Gitane, pít koňak nebo se líčit rudou rtěnkou. Je mi mentorem v mém úsilí stát se Pařížankou a já jsem její oddaná studentka.

„Dobře. Tremblement de Terre.“ Slyším to lehké zachvění ve vlastním hlasu, pozůstatek australského přízvuku, jehož jsem se s takovým úsilím pokoušela zbavit, ale ujde to. Cizinec na ulici by rozuměl, co jsem řekla.

„Mnohem lepší, ma petite.“ Stephanie tleskne, jako bych byla dítě, které je třeba povzbudit. „Už ti to jde moc hezky.“

„Začínám si uvědomovat, že klíč spočívá ve snaze nelámat si hlavu s těmi vašimi zatracenými pravidly ohledně mužského a ženského rodu - všemi těmi le tohle a la tamto - z toho bych se vážně posrala.“

Trpělivě čekám, až se zasměje nebo něco odpoví, ale ona upřeně hledí na něco v mém klíně. „Nancy,“ optá se, „proč se tvoje kabelka sama od sebe hýbe?“

„Och!“

„Prosím, řekni mi, že to není pes,“ žádá, zatímco já vytahuji z kabelky maličkého bělosrstého teriéra. Uši má špičaté, srst bílou, oči černé a jazyk růžový. Nápadně se podobá postavě z komiksu. Nebo váčku na peníze.

„Jmenuje se Picon,“ představuji ho. Pokládám si ruku na srdce a dodávám: „Věřím, že se stane mou velkou životní láskou.“

Maličký pejsek mi olízne zápěstí, jako by mi to chtěl potvrdit.

Stephanie je zhrozena. „Proč jsi ho měla v kabelce?“

„Protože do kapsy by se mi nevešel.“

„Tím jsem měla na mysli proč jsi ho přinesla s sebou?“

„No, má hlad, to je jeden důvod. A doma jsem ho dost dobře nechat nemohla. Kromě toho jsem ho koupila teprve před půlhodinou.“ Zvedám ten uzlíček bílé srsti - stěží větší než moje dlaň - a přitisknu si ho pod bradu ke krku. „Když jsem před chvílí přecházela rue de Rivoli, měla jsem takový hrozně zvláštní pocit, jako by mě někdo sledoval. Otočila jsem se a on tam byl, ve výkladní skříni malého obchůdku mezi ševcovstvím a cukrářstvím - víš, v místech, kde se ulice svažuje a kde se po dešti vždycky dělají louže? Byla to láska na první pohled. On to cítí také. Vidím mu to na očích.“

„Polož ho. Vždyť tě počůrá.“

„To by Picon nikdy neudělal!“

„Picon?“ podivuje se Stephanie. „Jako ten aperitiv?“

„Přesně tak. Jednoho dne mu opatřím manželku a pojmenuji ji Grenadine a budou spolu žít šťastně až do smrti.“

Stephanie pevně stiskne rty, aby se nezačala smát, tak to udělám za ni. Můj smích vždy přicházel náhle, výbušně a hlasitě. Vrtí nad tím zvukem hlavou. Stephanie bere můj smích dost osobně, jako bych ho vynalezla proto, abych ohrozila její vlastní dechberoucí přitažlivost. Ano, je vdaná - za muže, jehož všichni nazýváme hrabětem Gonzalesem, ačkoliv nikdo z nás nezná jeho křestní jméno - ale to ji z nějakého důvodu činí ještě atraktivnější. Nedosažitelnou. Když je v místnosti ona, muži se na mě většinou ani nepodívají. Nehodlám se omlouvat za jakoukoliv výhodu, kterou nad ní snad mám.

„Co?“

„To není fér, víš. Ten tvůj smích. Dala bych za něj cokoliv. Podívej! Už ti získal jednoho obdivovatele.“ Kývne bradou kamsi za mě a v očích se jí mihne krátký záblesk - rošťáctví nebo snad žárlivosti - ale než ho dokážu blíže určit, je pryč.

Nejprve si myslím, že tím míní některého z těch směšných, upjatých Gallimardů, takže se otočím, abych ho zpražila pohledem. Ale namísto rozzlobeného redaktora spatřuji pohledného muže s křivým úsměvem. Sedí na vzdálenějším konci terasy, je u stolu sám, v ruce drží sklenici vína a upřeně hledí na mě.

„Och, pro všechno na světě, nedívej se. Copak jsem tě nic nenaučila?“

Ale už je pozdě. Ten zvláštní muž mě viděl. Tak nakloním hlavu k rameni a nestoudně mu pohled opětuji.

„To je Henri Fiocca,“ říká Stephanie, „nejvyhlášenější lamač srdcí v celé Francii.“

„Nejen v Paříži? Rovnou v celé Francii? Tak tomu říkám výkon.“ Znovu se zasměji, hlasitěji, a jemu se oči přivřou zvědavostí. „Je příliš velký fešák, než aby byl novinář,“ říkám, když se obracím zpět ke Stephanii.

„Taky že není.“

„Čím je tedy? Modelem? Hercem? Vzdáleným příbuzným královské rodiny jako tvůj manžel?“

„Je průmyslník.“

Drbu Picona mezi ušima. „Což může znamenat cokoliv od konzerv po obchod s opiem.“

„Věnuje se stavbě lodí.“

„To zní nudně.“

„Myslím, že to slovo, které hledáš, je lukrativní.“

„A ty to víš jak?“

„Má obchodní vztahy s hrabětem. A já slýchám různé historky.“ Tak vždycky označuje svého manžela - hrabě - nikdy jeho skutečným jménem. S hrdostí, to ano, ale nikdy láskyplně.

„Pan Fiocca je nádherný.“

„Oui. A taky potížista.“

Za celou dobu, co Stephanii znám, mě ještě nikdy před žádným mužem nevarovala, což shledávám velice podezřelým. Už už se chystám, že se jí zeptám, co tím myslí, když k našemu stolu konečně dorazí číšník.

„Qu‘est-ce-que je peux vous servir?“

Chvíli to trvá, ale odpovídám poněkud lámanou francouzštinou: „Vin rouge et une... ah... planche de charcuterie.“ Vrhnu tázavý pohled na Stephanii, abych se ujistila, že jsem si objednala správně. Přikyvuje, potěšena úspěchem své žákyně.

„Ještě něco?“ táže se číšník dál, nyní již anglicky, aby se přizpůsobil mé nedokonalé francouzštině. Široce se usmívá na Stephanii. „Madame?“

„Brzy se k nám připojí jeden náš přítel,“ a Stephanie kývne na prázdnou židli vedle sebe. „Ten si dá sklenku Château Barthès Rosé.“ Usměje se na číšníka a já mám strach, že ten chudák okamžitě poklekne a na místě ji požádá o ruku. Klopýtá pryč celý omámený.

„Jak jsi ho našla?“ ptám se. „Všichni novináři ve městě po něm pátrají od chvíle, kdy Milo otiskl ten obrázek. K čertu, jak jsi vůbec zjistila jeho jméno?“

Před dvěma týdny můj vydavatel z Hearstu otiskl fotografii neznámého muže klečícího s tváří obrácenou k nebi a krvácejícího na dlažbu náměstí vídeňského Starého města. Titulek křičel do světa: Teror ve Vídni! A od té doby všichni novináři ve městě pasou po exkluzivním rozhovoru. Stephanie tvrdí, že ho pro mě má.

Krčí rameny. „Hrabě má styky.“

Což není žádná odpověď a já se chystám na ni zatlačit, ale náš číšník už je zpět - čert aby ho vzal - v rekordním čase, a staví se mezi nás. Drží podnos na jedné ruce a teatrálně vše rozmisťuje po stole, načež nám věnuje krátkou úklonu a mizí.

Nad stolem se vznáší jemná vůně čerstvého chleba, jemného sýra a nakládaného masa. To je něco, jak jsem zjistila, co lze nalézt pouze ve Francii. Zdejší jídlo voní jinak. Jeho aroma prostupuje vším. A to ve mně vyvolává otázku, jestli jsem vůbec někdy předtím jídlo cítila. Malý Picon, který až dosud klidně a nehybně spočíval v ohbí mého lokte, se začíná vrtět a kňučet, tak mu utrhnu kus plátku šunky z tácku a krmím ho prsty.

Stephanie dělá grimasy. Toto je oblast, v níž se podvoluje svým jugoslávským kořenům. Nedokáže vystát francouzský zvyk chodit na veřejnosti se svými mazlíčky. „To je nechutné,“ říká.

„Má hlad.“

„Tak ho postav na zem a nech ho jíst z podlahy. Jako každého jiného psa.“

Otvírám ústa, abych něco namítla, ale v tu chvíli se přede mnou na stole jako kouzlem objeví sklenka šampaňského.

„Co je to?“ Vedle mě úslužně stojí jiný číšník.

„Le soixante-quinze,“ říká. „Pozornost od toho pána v rohu.“

French 75. Je to koktejlová chlouba Pont Royalu a také nejdražší položka na jejich nápojovém lístku. Vždycky jsem ho chtěla vyzkoušet.

Chytrý chlap. Ten drink je pozvání - a to velmi elegantní. Tak jako jsem dnes ráno cítila Picona, stejně vnímám i pohled Henriho Fioccy. Pozvedám sklenici, otáčím se a znovu ho posuzuji. Usrkávám. Ústa mi okamžitě svlažuje veselá symfonie džinu, citronu a šampaňského. Drahé. Exkluzivní. Henri Fiocca se předvádí. Bublinky mě lechtají v nose a já se neubráním úsměvu.

„Pověz mi o něm něco,“ žádám Stephanii, aniž bych odtrhla oči od onoho elegantního neznámého.

Vyhovuje mi.

„Français. Samozřejmě. O dost starší než ty, myslím. To tě ale nesmí odradit. Ti nejlepší jsou vždycky starší. Pochází z bohaté rodiny z Marseille. Vyhlášený sukničkář.“

Odříkává jeho životopis, zatímco já znovu uznale usrkávám. Má tmavé kudrnaté vlasy, hnědé oči, hranatou čelist a lícní kosti, nad kterými by každé děvče plakalo závistí. Široká ramena. Teď právě sedí, takže si nemohu být jistá, ale mám podezření, že je dost vysoký. Minimálně vyšší než já, ale to mu rozhodně připisuje body k dobru. Naprosto nesnáším, když musím nosit boty bez podpatků jenom proto, že se nějaký chlap neobtěžoval ještě o kousek vyrůst.

Fiocca můj pohled opětuje a čeká. Pln naděje. Trpělivosti. To mě překvapuje, protože na první pohled bych řekla, že je to ten typ muže, který se rád na kořist vrhá. Ale ne, nechává mě, abych se rozhodla. Jsem ve velkém pokušení. Ještě jedno usrknutí a zavírám oči, abych si vychutnala citrusové bublinky, které mi víří na jazyku. Už se chystám vstát a zamířit k Fioccovu stolu, když si mou pozornost vyžádá Stephanie.

„Nancy,“ a v jejím tónu zaznívá tak naléhavý tón, že se k ní musím otočit.

„Co je?“

Hledí ke dveřím na terasu. A - aha! - není pochyb, kdo tam stojí. Zřejmě se ho hraběti přece jen podařilo přesvědčit, aby přišel. Jakou roli v tom sehrála Stephanie, zůstává zatím nejasné. Mohla ho přemluvit nebo svést, vydírat nebo okouzlit, co já vím. U téhle prazvláštní čarodějky jeden nikdy neví.

„Je tady,“ vydechne, jako by tomu sama nemohla uvěřit.

Janos Lieberman rozhodně ví, jak vstoupit na scénu. Nebo je to možná tím, že sám je tak neobyčejný, že na sebe okamžitě strhává pozornost. Janos nemá, přísně řečeno, zrovna jedinečnou tvář. Vypadá příjemně, ale nijak pozoruhodně. Tmavé vlasy. Tmavé oči. Tmavé strniště na klidné tváři. To, co jej činí okamžitě rozpoznatelným je křivá růžová jizva, která se mu táhne od ušního boltce k oku. Bič se zakousl až na kost a málem ho při tom připravil o levé oko. I na takovou vzdálenost lze snadno rozeznat stopy po šití, malé okrouhlé krátery táhnoucí se mu v pravidelné linii podél lícní kosti. Ta jizva vypadá jako rozbitý zip, a on zůstane její divokostí poznamenán už navždy. Když ho spatříte, nemůžete si pomoct a jen zíráte.

Stephanie je na nohou a na půl cesty ke dveřím, než já se vůbec k něčemu rozhoupu. A už ho zdraví, líbá na obě tváře a vede k našemu stolu dřív, než se na něj mohou vrhnout Gallimardi.

Toto je muž, s nímž jsem se sem přišla setkat, nikoli Henri Fiocca - ať je sebevětší fešák - takže se obracím zpět k Francouzovi, pozvedám sklenici a dopíjím ten úžasný koktejl třemi velkými doušky. Věnuji mu zdvořilé kývnutí hlavou na znamení vděku a odmítnutí.

Henri Fiocca povytahuje obočí a krátce si zklamaně povzdechne. Ramena mu poklesnou a mně to připadá současně zábavné i smutné. Obracím se opět k našemu stolu, kde přede mnou nyní stojí Stephanie i náš host.

„Nancy,“ celá se chvěje vzrušením, „představuji ti Janose Liebermana.“

Podává mi ruku a já ji ráda přijímám. Je to ohromná ruka, suchá a mozolnatá a podivně chladná, navzdory teplému odpoledni. „Děkuji vám, že jste přišel,“ říkám.

Janos usedá, ale mlčí.

„Nedělej si starosti, už jsem ho před tebou varovala.“ Stephanie mi věnuje jeden z těch úsměvů, který může značit omluvu nebo vyhlášení války. Pak mu podá sklenici růžového. „Prosím, dovolila jsem si vám objednat něco k pití.“

Pro muže je to zajímavá volba, ale Stephanie nevolila náhodně. Muži jsou ohledně pití velmi vybíraví. A většina lidí výrazně upřednostňuje červené nebo bílé víno. Růžové tak představuje tu nejsnadnější a nejbezpečnější volbu vína, které můžete za pozdního odpoledne nabídnout zcela neznámému člověku.

Přijímá ho bez otázek. „Děkuji.“

Stephanie zaujímá pozici mezi Gallimardy a naším hostem. Snaží se jim bránit ve výhledu a nedovolit jim, aby si prohlíželi jeho jizvu, ale dobrá polovina lidí na terase už ho stejně poznala. Vzduch srší napětím. Vědí, že není jen jedním z nesčetných Rakušanů, kteří se letos přihrnuli přes hranice Francie, ale spíše tváří vídeňské epidemie perzekucí.

Hearst trvá na tom, abych ve svých článcích označovala lidi jako Janos termínem „politický uprchlík“, ale pravda je taková, že jde o vyděšeně prchající Židy. O tomto to platí obzvláště. Má v očích pohled štvance. Šaty zmačkané dlouhým nošením. Nehty okousané do krve. Potřebuje oholit. Ale nejvíc potřebuje přítele. Byl to Janos, kdo trval na tom, abychom se setkali na veřejném místě, a já nemůžu říct, že bych mu to vyčítala. Ale vidím, jak se chvěje, a z toho poznávám, že se bojí mluvit. Vědí to i Gallimardi. Někteří mají dychtivostí vyvalené oči. Z jiných čiší stěží zakrývaný odpor či hrůza. Mnozí se snaží skrýt zášť za našpulené rty a zapálené cigarety. Není divu. Janos se rozhodl podělit se o svůj příběh se mnou, a oni mají dobrý důvod k závisti.

„Znají mě z té zatracené fotky,“ říká Janos svým těžkým rakouským přízvukem a letmo se rozhlédne po terase. Rozpačitě si přikládá dlaň na levou tvář. Očekávám, že při tom doteku sykne bolestí, ale neudělá to.

Zvedá sklenici a když usrkne, sleduji, jak mu poskočí ohryzek. Působí přitom zranitelně. Odhaleně. Jako pubertální chlapec, který se snaží vypadat odvážnější, než je.

Po chvíli potřese hlavou. „Tohle byla chyba. Neměl jsem sem chodit.“

A vidím, jak málo stačí, aby mi můj příběh proklouzl mezi prsty. Udělám to první, co mě napadne. „Podívejte se na mě,“ požádám ho.

Poslechne.

Dotýkám se bříškem ukazováčku jeho jizvy. Můj dotek je zvědavý, nikoli svádivý, jsem jako doktor zkoumající ránu a celou dobu držím oční kontakt. „Kdo vám to udělal?“

„Hnědé košile.“

„A kdo pořídil tu fotografii?“

Janos se zachvěje, jako by se někde uvnitř něj uvolnilo něco, co ho drží pohromadě.

„Na tom nezáleží. Už je mrtvý.“

Instinktivně využívám prostor, který vytvořil. Za ním leží můj příběh, a jsem odhodlána ho zachytit, jakmile mu sklouzne ze rtů. Vidím ho, jak nabírá vzduch do plic, jak sbírá odvahu, a neuhýbám pohledem, ani když se pokouší vzchopit, ani když některý z Gallimardů za mými zády pronese hrubou poznámku.

„Prosím,“ oslovuji ho. „Povězte mi, co se stalo ve Vídni.“

Henri

Zatraceně.

Líbí se mu, jak se směje.

To ostatní se mu líbí také, ale je to její smích, co způsobuje, že tu nyní s jednou nohou na ulici a druhou na kraji chodníku stojí a hledí na terasu, na níž sedí ona se svými přáteli. Nikdo mu nemůže mít za zlé, že čekal ještě hodinu a doufal, že si to nakonec rozmyslí a přece jen jeho společnost přijme. Henri čekal, dokud si nepřipadal jako blázen, a pak se rozhodl odejít. Ale ona to dělá znovu. Hlavu zakloněnou, oční víčka semknutá, dlaní se drží za srdce, na klíně má toho malého psa a směje se, jako by toho smíchu měla nevyčerpatelné zásoby, jako by smích bylo něco, čím se dá plýtvat, co lze rozmařile rozhazovat po ulici. Vzduch naplňuje její smích - sytý a bujarý - a on by se vrátil a koupil jí další drink, kdyby si myslel, že to k něčemu bude. Ale ne. Učinil jí nabídku a ona odmítla. Na druhou stranu ho těší, že kvůli tomu vypadala trochu smutně. Ale možná si jen něco nalhává. Ale i tak Henri váhá a ona to musí vycítit, protože se ta okouzlující žena otočí a všimne si, jak nerozhodně postává na rohu.

Henri jednou zahanbeně kývne hlavou.

Ona se znovu usměje a okamžik předtím, než se znovu otočí k přátelům, se její rošťácké oči v koutcích přivřou a on si všimne, že se v nich cosi zablesklo.

Zvědavost.

Ale stačí jedno mrknutí a spojení je pryč. Příležitost je náhle tatam. Odvrací se, a on nadobro odchází.

Zatraceně.

VÍDEŇ

náměstí svatého Štěpána

„Co hledáme?“ ptá se Frank Gilmore, když se proplétáme mezi vozidly stojícími před věhlasným vídeňským náměstím svatého Štěpána. Zvedám oči k obrovským gotickým věžím Svatoštěpánského dómu, a pak se rozhodně prodírám vpřed. Janos říkal, že se to stalo poblíž této katedrály, u místa, kde se ženil samotný Mozart i mnozí Habsburkové. Jak násilný čin na tak svatém místě.

„Muže s bičem,“ říkám přes rameno.

Má delší nohy než já a snadno mě dohání. „Nancy, jsi si jistá-“

„Tím vlakem jsme jeli dost dlouho, Franku. Jestli jsi chtěl vycouvat, měl jsi to udělat před dvanácti hodinami.“

„A promeškat příležitost na romantický útěk s Nancy Wake? Nikdy!“

Vyprsknu. „Tohle není rande.“

„Ale mohlo by být.“ Frankovy oči se smějí, když na mě mrkne. „Jsem romantik, co věří v rovné příležitosti.“

„Myslím, že to slovo, které hledáš, zní nenapravitelný.“

Dlouhonohý. Pihovatý. Zubatý. Vlasy barvy starých brambor. Frank Gilmore je karikaturou sebe sama. Kombinace jeho fyzických znaků svádí k dojmu, že původně měl být zrzavý, ale pak, když si tak plaval v rybníčku genofondu, musel někde špatně odbočit. Myslím, že on by to zrzavé znamení nosil s hrdostí. Ať tak či tak, Frank je jedním z nejlepších fotografů v Paříži. Vzala jsem ho s sebou proto, že nezná strach. Říká se o něm, že jednou visel hlavou dolů na nosníku mostu Pont de Passy jen proto, aby získal obrázek krále Jiřího, který pod ním proplouval na své jachtě Britannia. Bohužel se ukázalo, že Jiří právě dřímal pod plátěnou stříškou, a tak to jediné, co bylo na té fotce vidět, byly jeho oteklé nohy. Nikdy ji neotiskli, ale Frank se stal legendou. Ten snímek nyní visí nad záchodem v jeho bytě. Frank říká, že ho rozesměje pokaždé, když se jde vyčůrat. To je jedním z důvodů, proč mám Franka ráda.

Stejně jako já pracuje i Frank na volné noze. A jestli jsem se od doby, co jsem se vetřela na výplatní pásku u Hearstů, vůbec něco naučila, pak to, že my, mrchožrouti novinářského světa, musíme držet spolu. Když jsem mu včera volala a nabídla mu toto dobrodružství, nezaváhal.

Po pár minutách proplétání se provozem a mezi přihlížejícími se s Frankem dostáváme na vídeňské Staré náměstí. Před Svatoštěpánským dómem je obrovský dav lidí, a kdesi uprostřed něj křičí nějaká žena.

Pohlédnu na Franka a ten přikývne. Zvedne aparát, který mu visí na popruhu kolem krku, a vklouzne do davu napravo ode mě.

Jsem průměrné výšky a průměrné váhy, ale i tak mi trvá dlouho, než se protlačím hradbou těl až k místu, odkud vidím, co se děje. Nejsem typ ženy, kterou byste nazvali hranatou, ale mám ostré lokty a náležitě je využívám, abych se propletla až na otevřené prostranství. Tam mě zasáhnou hned tři věci.

Hořící vatra.

Hnědé košile.

Vodní kolo.

Uprostřed náměstí jasně plane oheň, padesát stop od schodů katedrály, naplňuje vzduch štiplavým kouřem a barví starobylou dlažbu dočerna. Kolem něj prochází sedm Hnědých košil s puškami v rukou. Další dva hnědokošiláči házejí do ohně hromady věcí z okolních obchodů. Jsou to Sturmabteilung, Hitlerova osobní armáda, muži, kteří jej vynesli k moci, muži, kteří se zodpovídají pouze jemu osobně. A jsou tady, přesně jak Janos říkal, a tyranizují vídeňské židovské obchodníky.

Ne, netyranizují je.

Oni je mučí.

Stará žena je s roztaženýma rukama a nohama přivázaná k mohutnému vodnímu kolu. S klapotem a rachotem krouží po náměstí ve velkém, nepravidelném kruhu, jak ho z každé strany tlačí jeden hnědokošiláč. Točí s ní stále dokola, zatímco ona pláče a křičí. Prokvetlé vlasy spletené do dvou copů se jí míhají kolem ramen a za ní se po zemi smýká šála. S hanbou přiznávám, že jsem až do této chvíle Janosovi nevěřila. Ne doopravdy. Jeho příběh zněl tak pobuřujícím dojmem, byl tak neuvěřitelný, když mi ho před dvěma nocemi u Pont Royal vyprávěl.

Musel vědět, jak obtížné bude pro někoho jako já skutečně porozumět. A myslím, že mě musel kvůli mé nevědomosti litovat, když jsme si tak seděli v teple, pohodlí a obklopeni dobrým jídlem. Pro mě to byl příběh, po kterém jsem pátrala. Ale pro Janose to byla noční můra, jíž chtěl uniknout.

„Jeďte v pátek odpoledne do Vídně a jděte na Staré náměstí,“ řekl. „S oblibou začínají ta svá představení pár hodin před začátkem šábesu. Každý týden je to horší a horší.“

Konečně se vodní kolo zastavuje a já ztuhnu. Jako přimrazená sleduji, jak jeden hnědokošiláč přistupuje blíž. Vypadá jako muž, kterému se v dětství vysmívali a nemilosrdně ho trápili. Působí dojmem figurky, kterou někdo poskládal z náhradních dílů, a to ještě ve velkém spěchu. Veliká hlava na úzkých ramenou. Řídké vlasy sčesané z vysokého čela. Obočí tak černá a hustá, že vypadají, jako by je uhlem nakreslila nešikovná dětská ruka. Ústa bez rtů. Hluboko posazené oči s tmavými kruhy. Obrovské uši s dlouhými lalůčky, které mu splývají až na krk. Zbytek těla ukrývá ta hnědá uniforma a ty vysoké černé boty, takže nemohu odhadnout ani jeho výšku, ani sílu. Ale v rukou drží bič, a já vím, že to je muž, jehož jsem přijela najít.

Kráčí k vodnímu kolu a k ženě, která je k němu připoutaná. Očekávám, že pronese nějaký proslov, něco pompézního a obřadného. Přinejmenším varování. Ale ne, on jednoduše zaútočí. Dříve, než vidím bič dopadnout, uslyším jeho zvuk. Ozve se jediné prásknutí, jako by pukla skála, a pak se na zádech staré ženy zjevuje rudý pruh, který příčně rozsekne šaty, načež vzduch prořízne její výkřik.

Muž nalézá rytmus, který mu vyhovuje, a udeří znovu. A znovu. A znovu.

Prásk.

Prásk.

Prásk.

Přes záda se jí táhnou čtyři rudé pruhy. Hučí mi uších a zvedá se mi žaludek. Nevím, co mám dělat. Tiše stojím, zděšená svědkyně, jako všichni ostatní lidé na náměstí. Dva hnědokošiláči drží kolo ve vertikální poloze, ale ostatní procházejí před davem s připravenými puškami a čekají, doufají, že někdo něco udělá. Že dostanou příležitost ke střelbě.

Muž s bičem začne křičet a pro zdůraznění práská do vzduchu. „Juden Verboten! Juden Verboten! Juden Verboten!“

Zákaz Židů!

Zákaz Židů!

Zákaz Židů!

Někdo vedle mě se ostře nadechne, ale neotočím se, abych se podívala.

Nutím se stát bez hnutí a jen poslouchat. A slyším pravdu. Většina prodavačů z náměstí jsou Židé. Všichni budou vyhnáni nebo něco horšího. Nejsou vítáni. Ta skutečnost je vepsána napříč celým náměstím, rudými písmeny, teď, když vím, co mám hledat, když se podívám za to kolo. Z více než poloviny výkladních skříní kape rudá barva, jíž je na nich nevzhledným, nenávistným písmem načmáráno slovo Juden.

Oba vojáci stojící u kola jím ještě jednou pootočí a nechávají ženu viset hlavou dolů. Těžce oddychuje, tělo má napjaté, připravené na další ránu. Šaty jí sklouzly k pasu a zmuchlané a potrhané spodní prádlo je vystaveno zrakům davu. Nestačí jim, že ji zranili, chtějí ji také zostudit. Všichni vidíme bílou pokožku jejích stehen, chvění svalů, a tlusté modré žíly propletené kolem kolen do hustých svazků.

„Juden Verboten,“ vykřikuje hlasitě muž, zjevně naposledy.

„Kdo je to?“ ptám se prodavače stojícího vedle mě, aniž bych odtrhla oči od velitele Hnědých košil. Modlím se, aby ten muž uměl anglicky dost dobře na to, aby mi rozuměl, a v duchu si řeknu, že si musím oprášit základy němčiny.

„Obersturmführer Wolff.“

„Obersturmführer?“ Germánské jazyky jsou pro mě záhadou, samé ostré hrany a hrubé vrčení. Nevím, co to slovo znamená.

Plivne na dlažbu. „Nacista.“

Aha. Aha.

Pomalu, opatrně vytahuji z kapsy sukně notýsek a pero a začínám psát. To je to jediné, co mohu dělat. Píšu, protože se bojím, že zapomenu podrobnosti a budu si pamatovat jen tu hrůzu. Zapisuji si detaily. Hnědé košile. Biče. Vodní kolo. Píšu o červených nápisech a krvavých šrámech. Poznamenávám si jména a hodnosti jak nejlépe si je pamatuji a dokážu napsat. Píšu, aniž bych jedinkrát sklopila oči k notýsku, protože to by bylo příliš nápadné. Nechávám ruku létat po papíře a očima hledám Franka, přičemž se modlím, aby to všechno dokázal zachytit na film. Zkoumám každou tvář a hledám jeho nakrátko ostříhanou hlavu, co vypadá jako brambora.

Náměstí je nyní ztichlé, a to Franka nakonec prozradí. Ale nejen mně. Muž, kterému říkají Wolff, zaslechne spoušť Frankova aparátu ve stejný okamžik jako já. V nastalém mrtvolném tichu si ten zvuk nelze s ničím splést. Frank se pokouší pořídit poslední snímek.

Klap. Cvak.

Je to zvuk pořizovaného důkazního materiálu, a Wolffova veliká, kulatá hlava se za tím zrádným cvaknutím otáčí až ke vchodovým dveřím prázdného obchodu, v nichž se Frank ukryl. Dřepí na prahu, aby měl lepší úhel, a celým tělem se naklání dopředu. Je tím posledním, kdo si uvědomuje, že ho Wolff uviděl, a to jediné, na co teď dokážu myslet, jsou Janosova slova, že ten muž, který pořizoval jeho fotku, je mrtvý.

Frankovo jméno se mi už vzdouvá v hrudi a dere se mi na rty, když konečně sklání fotoaparát. Neohrabaně se staví na nohy a rty se mu zběsile pohybují, jako by si recitoval seznam svých možností. Bojovat. Utéct. Omdlít.

Wolff nechává ruku klesnout podél těla a rozmotává bič. Táhne ho za sebou jako krysí ocas, jak kráčí k Frankovi. Možná pro mě není předmětem romantických představ, ale nikdy jsem si Franka nevážila víc než nyní, protože se netřese. Ani neutíká, nezatíná pěsti, neztrácí nervy. Svírá aparát oběma rukama a tiskne si ho k hrudi jako štít. Záda rovná, čelisti stisknuté, ret ohrnutý ve výrazu vzdoru.

Frank čeká.

Skoro vidím, jak během těch několika sekund, které je od sebe dělí, odpočítává jednotlivé Wolffovy kroky. Nevymění si jediné slovo. Žádné výhrůžky. Žádné násilí. Wolff si jednoduše změří Franka pohledem od hlavy k patě. Všímá si bledého odstínu pleti a pih rozesetých po tváři, jako by to byl papír popsaný inkoustem. A Wolff dospěje k rozhodnutí ohledně hodnoty života tohoto muže. Jazýček vah se zjevně vychýlil ve Frankův prospěch, protože Wolff natahuje volnou ruku a uchopí fotoaparát.

Frank jej sevře pevněji, až mu zbělají klouby, jak se ho snaží udržet. Ne. To slovo křičí celým svým tělem a vzpírá se.

Wolff pozvedá bič.

A já ve Frankových očích vidím, jak se rozmýšlí. Nemůže udržet aparát a zároveň se krýt před bičem. Musí se rozhodnout. Wolff znovu škubne a kamera je vyrvána z Frankových rukou. Je to, jako by vytrhli kus živého těla. Násilné oddělení.

Zákeřný vpád do duše. Nenávist. Čirá a posvátná nenávist. To cítím, když sleduji, jak se Wolff bez jediného slova odvrací od Franka a vykračuje si k hořícímu ohni. Vysoké hnědé boty klapou po dlažbě Stephansplatz. Zvedá fotoaparát a ukazuje ho davu, jako by představoval porotě usvědčující důkaz. Ukazuje ho, pomalu, všem sledujícím očím. A pak jím vší silou udeří o zem.

Frankův aparát se tříští a naplňuje náměstí zvukem praskajícího kovu a rozbíjeného skla. Wolff se shýbá a vytahuje z komory dlouhou stuhu filmu, vystavuje ho světlu. Hází film do ohně, kde se zkroutí sám do sebe, jako spálený vlas. Načež odkopne do uhlíků každý zbylý kousek.

„Kein Kamera,“ křikne Wolff a jedním hubeným prstem ukazuje na oheň.

Jsem tak zaujata, jak bez dechu sleduji hořící fotoaparát, že si ani nevšimnu, že se ke mně blíží jedna z Hnědých košil. Vůbec nepostřehnu, že ke mně natahuje ruku, dokud mi z prstů nevyškubne můj notýsek. V jedné chvíli ho mám, v příštím okamžiku mi po něm zbývají jen tři dlouhé šrámy na ukazováčku levé ruky. Nejprve ucítím říznutí a v příštím okamžiku i zuřivý vztek.

Frank si toho nicméně všimne, okamžitě zapomíná na své pobouření a spěchá ke mně. Zná mě. A to je moc dobře, protože už nabírám vzduch do plic. Dělám krok. Natahuji se po zápisníku. A následně se celá ocitám v sevření šlachovitých paží Franka Gilmorea. Vypadá, jako by byl jen kost a kůže, ale má sílu ocelového lana. Jakmile se kolem mě ovine, nelze s ním hnout.

„Nedělej to,“ sykne mi do ucha. „Za ten bič to nestojí.“

Vzpouzím se překvapivé síle jeho stisku. Chci svůj zápisník. Chci pomstu. Ale Frank má pravdu. Wolff mě neušetří jednoduše proto, že jsem žena. Dnešní představení je toho jasným důkazem.

Frankův hlas v mém levém uchu přechází do stěží slyšitelného šepotu.

„Nancy, ty máš paměť jako hrom,“ říká. „Ty ten svůj článek napíšeš tak jako tak.“

A tak tam jen tak stojíme, zatímco náš majetek a zboží z ženina kloboučnictví polyká oheň a vzduch se plní pachem hořící vlny a hedvábí. Krásné klobouky jsou jeden po druhém házeny do ohně, kde nejprve kolem okrajů zčernají a následně se zhroutí samy do sebe, než s tichým, odevzdaně znějícím pufnutím vzplanou, jako by se samým rozhořčením na víc nezmohly.

Sledujeme, jak Wolff a jeho Hnědé košile líným krokem opouštějí náměstí. Sledujeme, jak dav nervózně přešlapuje a čeká, až nasednou na své motorky. Všechny uši jsou naladěny na burácení motorů a pištění pneumatik, s nímž prudce a vítězně odjíždějí ze scény. Pak se tři muži vrhají k vodnímu kolu a pokládají je na zem. Mumlají ženě do uší útěšná slova. Jemně jí zakrývají odhalené tělo. Sledujeme, jak řežou provazy, které jí poutají zápěstí a kotníky ke kolu, a pak ji odnášejí, bezvládnou a sténající.

„Tvůj fotoaparát...“ To je to jediné, co dokážu říct, jediná slova, která ze sebe dokážu vypravit.

„Ten se dá nahradit.“ Cítím, jak Frank krčí rameny.

„Ale ty snímky...“

Odkašle si, ale neodpoví. Frank Gilmore není zase takový stoik, jakým by se rád stavěl.

Vlastní hlas mi zní cize. Vzdáleně. Roztřeseně. Slabě. „Co se to právě stalo? Já bych takhle nezacházela ani se zvířetem, tím méně pak s člověkem.“

„To proto, že ty jsi člověk, Nancy. Oni ne. Nebo přinejmenším už ne.“

Dav se začíná rozcházet, s šeptáním a lomením rukama, ale Frank mě pořád nepouští, tak podřepnu a vymaňuji se mu z náručí. Už to stačilo. Stojím, ruce v bok, a planoucím zrakem hledím za motorkami. Slyším ve Frankově hlase zneklidnění, když se mě ptá: „Na co myslíš?“

„Jestli se tohle děje ve Vídni, jaké to asi musí být v Berlíně?“

BERLÍN

Brandenburská brána

Jdeme za zvukem zpěvu. Frankovi slouží ke cti, že mě na vlakovém nádraží Westbahnhof neopustil. Mohl. Fotoaparát má zničený a bez snímků neexistuje šance, že by dostal zaplaceno. Nemá žádný důvod zabředat do dalších problémů. Ale Frank, Bůh mu žehnej, je Brit a tedy gentleman. Odmítá mě poslat do jámy lvové samotnou.

Cesta z Vídně do Berlína trvá vlakem osm hodin, ale z nádraží je to k Brandenburské bráně pouhou míli, takže jdeme pěšky. Jsem za tu procházku vděčná, aspoň mám možnost protáhnout si nohy. Z uplynulých šestatřiceti hodin jsem jich dvacet strávila ve vlaku, a to navíc s Frankem - chrápe - a dala bych království za teplou koupel a měkkou postel. Stýská se mi po mém polštáři. Stýská se mi po Piconovi. Chudáček malý je teď se Stephanií a určitě si myslí, že jsem ho opustila. Ale čeká nás práce a tohle všechno může počkat.

„Bylo by ode mě příliš troufalé, kdybych se otázal, co hledáme tentokrát?“ Frank už vykazuje mnohem menší nadšení. O randění se od Vídně vůbec nezmínil. „A budou tam nějaké biče?“

„Já nevím,“ odpovídám na obě otázky současně.

Wolff patří k Hnědým košilím. Přišel odsud. Odtud pochází veškerý jeho světonázor. A já nemohu napsat reportáž o zdejším dění, aniž bych ho spatřila na vlastní oči. Frank už sice nemá fotoaparát, ale může zde být jako svědek. A když se vmísíme do davu, jsem vděčná za jeho přítomnost.

Je zvláštní pocit ocitnout se v moři lidí a nerozumět ani slovu z toho, co říkají. Od svých šestnácti jsem sama - takže už osm let - a celou tu dobu žiji a cestuji po zahraničí, nejprve v New Yorku, pak v Londýně a nyní v Paříži. Ale jediný jazyk, který jsem se kdy pokoušela naučit, je francouzština. Připadá mi přirozená. Líbí se mi, jak se mi každé její slovo válí po jazyku. Je lehká a obratná. Jako závoj. Jako šampaňské. Němčina je něco naprosto jiného. Rodí se kdesi v krku. Je jako hřmění a hrozba. Hrdelní a hluboká, a zní výhrůžně, jak se tak necháváme unášet touhle masou těl směřující do bušícího srdce Berlína.

Frank se pořád snaží držet mě za ruku - ochranitelsky, aspoň myslím - ale vyškubnu se mu. „Nemám strach,“ říkám, abych trochu zmírnila odmítnutí opory.

„Měla bys mít. Já ho mám.“ Uchopí mě pro změnu za loket, a cítím tah, jak začíná zpomalovat. S každým krokem cítím, jak váhá. Chce se vrátit.

Ale já se deru dopředu, čelisti semknuté. „V tom se lišíme. Protože já mám vztek.“

Vrtí hlavou. „Jsi děsivá žena, Nancy Wake.“

Směju se, protože já se za děsivou nepovažuji, ale jsem ráda, že on mě ano.

Frankovi to nicméně nepřipadá ani trochu legrační. „To ale neznamená, že musíš jednat zbrkle,“ říká. „Vždyť ani nevíme, co se tady děje.“

„A když před tím budeme utíkat, tak to ani nezjistíme.“

Kouše se do spodního rtu. „Co ty nazýváš útěkem, tomu já říkám záchrana,“ zamumlá. Nechá se mnou vést davem, ale můj loket nepouští ani na okamžik.

Kolem Brandenburské brány stojí nejméně tři tucty tribun. Tvoří obrovský kruh kolem rozlehlého prostranství před monumentem, a do tohoto prostoru proudí davy, z nichž většina lidí chvátá, aby si zabrala místo hned před velikým dřevěným pódiem, které trůní před bránou.

„Támhle,“ říkám a vleču Franka k nejbližší tribuně nalevo. Když se usadíme, nacházíme se asi pětadvacet metrů od pódia. Dost blízko, abychom dobře viděli, ale dost daleko, aby si oni všimli nás.

„Co teď?“ ptá se mě, když se uvelebíme na tvrdých, dřevěných sedadlech.

„Počkáme. Uvidíme, co se bude dít.“

Brzy vychází najevo, že budeme čekat velmi, velmi dlouho. Celé poledne. Celé odpoledne. Hladoví. Unavení. Žízniví. Sledujeme, jak se prostranství plní takovým množstvím živých těl, že nám to nepřipadá vůbec možné. Sledujeme, jak rozvíjejí prapory, jak přicházejí uniformy, jak se skládá orchestr. Sledujeme, a ačkoliv jsme unavení, snažíme se nic nezapomenout, vrýt si všechno do paměti tak dokonale, jak to jen bude možné. Vím, že sama si podrobnosti vybavit nedokážu, tak z toho udělám hru.

„Vyzkoušej mě,“ říkám, zavírám oči a obracím tvář k obloze. Slunce mě hřeje do lící a do vlasů. Cítím svědění, jak mé tmavé kadeře nasávají teplo.

„Z čeho?“ šeptá Frank.

„Ze všeho. Potřebuji si to zapamatovat. A nemám odvahu upoutávat na nás pozornost tím, že si to budu zapisovat.“

Je to šance na únik z nudy, takže se rozhodne hrát se mnou.

„Dobře. Ehm. Tak jo, ta brána. Kolik sloupů?“

„Dvanáct. Šest na každé straně. Společně tvoří pět průchodů branou.“

„A co sedí na vrcholu těch sloupů?“

„Mohutný kamenný překlad.“

To není odpověď, kterou očekává, takže dodává: „A na něm?“

Chvíli přemýšlím a lovím z paměti podrobnosti. Už na tu bránu přece hledím celé hodiny. Mělo by být snadné všechno si vybavit, ale místo toho musím sáhnout do bílého místa v paměti. Proto je ta hra také tak důležitá. Paměť je ošidná a hlad spolu s vyčerpáním ji snadno vymažou. Po chvíli tápání ji znovu vidím.

„Bronzová skulptura,“ říkám.

„Představující?“

„Vůz tažený čtyřmi koňmi.“

Možná, že Franka ta hra také uklidňuje, protože jeho hlas zní už méně napjatě, když se mě ptá dál. „Ten otevřený prostor před bránou je obklopený čím?“

„Kolonádou. Ve velice románském slohu. Je to místo, kde by mohl řečnit sám Cézar.“

Vyprskne. „Dej si pozor na to, co si přeješ. Svět nepotřebuje dalšího Cézara.“

„To řekni Němcům.“

Tyhle myšlenky se Frankovi očividně pranic nezamlouvají.

„Pokračuj.“

„Na druhé straně brány se prostírá bulvár, vede přímo do Městského paláce. Po obou stranách ho lemují lípy. Všechny jsou plné pupenů, ale ještě se nezačaly obalovat listím.“

Ještě chvíli pokračujeme v podobném duchu, a já přitom celou dobu sedím se zavřenýma očima a odpovídám na otázky týkající se velikosti davu (tou dobou už značně přesahující počet pěti tisíc), velikosti orchestru (plný, ačkoliv je mezi nimi jeden trumpetista, kterého museli přijmout hodně nedávno, protože neumí zahrát jedinou pořádnou notu - měli tomu chudákovi radši dát do rukou dva zvonky), počasí (jasné a slunečné, ale skoro bez větru), pachů (pot, leštidlo na boty, pečené klobásy s kyselým zelím z prodejních stánků, a ještě něco, cosi nenápadného a kovového a velmi lidského - možná vzrušení, nebo snad strach), a zvuků (skandování, jásot a klábosení; z dálky doléhající zvuk motorů, klaksony a tóny ladícího orchestru, zpěv, pláč unaveného dítěte kdesi za našimi zády, a nyní také, konečně, vzedmuté očekávání - jako by se vzduch nabil statickou elektřinou).

Naše přítomnost zde je náhodná - neměli jsme možnost se dozvědět, že právě dnes se bude konat shromáždění - ale velmi přínosná. Hitlerův příchod je pečlivě zrežírován a dokonale načasován. Frank a já máme na tohle šílenství výhled doslova z první řady. Hitler čeká, dokud nebudeme napůl v deliriu z horka a hladu a vyčerpání. Dokud nebudeme mít za sebou celé hodiny politického divadla a nekonečných válečných písní. Pochodujících řad vojáků. Čeká, dokud nás nebrní uši z triumfálních tónů wágnerovských předeher. Bubny. Vojenské přehlídky. Skandování. Přesycení smyslů nás dostává téměř do tranzu.

Hitler čeká na modrou hodinu - onen moment, kdy slunce už zapadne, ale nebe ještě nezčerná. Žádný měsíc, žádné hvězdy. Dvanáct ohromných mramorových sloupů Brandenburské brány je ozářeno silnými reflektory, zatímco nebe za ní se barví do královské, majestátní modři. Někdo by ji mohl nazvat i božskou. Všechno to samozřejmě tvoří součást divadelních kejklů, jejichž smyslem je dosáhnout dojmu, že bude vypadat větší a mocnější, než ve skutečnosti je. Jejich smyslem je dosáhnout, že bude vypadat neporazitelný. Podobný Bohu. A jsem si jistá, že v očích tohoto čekajícího, natěšeného a kypícího davu tak opravdu vypadá. Protože jakmile vystupuje na pódium a pozvedá ruce, aby se nechal uctívat, propuká davové šílenství.

„Co má, u všech rohatých, být zase tohle?“ šeptá mi Frank do ucha, když nad pódiem vztyčí rozedraný, potřísněný prapor.

„Aha,“ přikývnu, „to vysvětluje, proč to shromáždění pořádají právě tady.“

Jen se na mě dívá a čeká na vysvětlení.

„Před třemi lety, když se Hitler chopil moci, vedl touto branou ohňový průvod.“

„Dobře, ale co má být tohle?“ Znovu ukazuje na ten odraný, potřísněný prapor.

První slova, která Hitler pronese, zakřičí do mikrofonu s psychotickým zápalem. „Blutfahne!“

Krvavý prapor. Chvíli trvá, než si uvědomím, že jsem ta slova neřekla nahlas. Tak je nevěřícně vyslovuji nyní. Myslela jsem, že je to jen mýtus. Určitá přemrštěná nadsázka, kterou si Hitler vymyslel, aby šířil představu o vlastní velikosti. Být svědkem něčeho takového je jako na vlastní oči vidět nějakou ohavnost z proroctví. Něco, před čím se varuje v Bibli.

„Vypadá to jako nějaký zmršený pokus o prapor.“

„Taky že je. Ale je první, který posvětil.“ Jsme svědky jednoho z nejmagičtějších Hitlerových rituálů, slavnostního svěcení standart.

Frank se mi naklání k uchu, bojí se, že by ho mohli zaslechnout. „Proč se ho dotýkají těmi ostatními vlajkami?“

Uniformovaní vojáci přistupují jeden za druhým a natahují vlajky upevněné na dlouhých dřevěných žerdích a otírají je o krvavý prapor, jenž Hitlerovi zlověstně plápolá nad hlavou.

„To jsou svastiky. Každá nová vlajka je dotykem krvavého praporu požehnána. O té první vlajce se říká, že je zbrocená krví těch, kteří zemřeli při Hitlerově prvním neúspěšném pokusu o převrat před více než deseti lety. Říká se, že té noci bylo zabito patnáct jeho stoupenců a že on tuhle vlajku smočil v jejich krvi na počest jejich oddanosti.“

„To je nechutnost.“

„Ne. To je zlo. Ale podívej se na ně. Jim to vůbec nevadí.“

Dav uctivě jásá. Všechny oči se upírají jen na něj. Všichni balancují na špičkách, dlaně vztyčené k pozdravu.

„Jak tohle všechno víš?“

„Jednou jsem dělala s Hitlerem rozhovor.“

Frank na mě šokovaně hledí, jako bych se právě přiznala, že jsem povečeřela při svíčkách se samotným Luciferem. „Co že jsi udělala?“

„Byl to jeden z mých prvních úkolů pro Hearst. Před třemi a půl lety. Vyslali mě do Vídně, abych udělala rozhovor s novým německým kancléřem. V té době jsem jméno Adolf Hitler slyšela možná jednou nebo dvakrát. Neměla jsem ponětí, co se z něj stane.“

„Jestli se odsud dostaneme živí, musíš mi to vyprávět.“

Krčím rameny a stydím se, jak jsem podcenila dopad, jaký bude ten člověk na svět mít. V té době jsem to brala prostě jako další úkol. Udělat rozhovor s jedním bláznem, co řeční v Německu. Protože jsem byla žena, kterou navíc neznal, vyčlenil mi Hitler na rozhovor pouze třicet minut. Celá ta záležitost se odbyla v jednom holičství, zatímco se nechával holit rovnou břitvou. Dodnes si pamatuji škrábání čepele - a jak mu klouzala po jemné pokožce na hrdle - a cvakání nůžek, když mu zastřihávali knírek. Holič nadzvedl břitvu pokaždé, když kancléř odpovídal na některou z mých otázek, aby ho neřízl. Oční kontakt jsem s Hitlerem navázala jen dvakrát: když jsem se představila a když mě propustil. Nepoděkoval mi, ani neřekl na shledanou.

Připadá mi to jako historka z minulého života. Od té doby jsem žila divoce a nevázaně, procestovala jsem Evropu, užila si spoustu legrace. Byla jsem hluchá a slepá vůči většině věcí, které se kolem mě odehrávaly. Pak jsem se setkala s Janosem Liebermanem. Představoval pro mě Vídeň, po celou tu dobu obleženou touhle bující rakovinou, a já bych nevěděla ani polovinu toho, co Hitler od té doby udělal, nebýt jeho.

„Sieg Heil!“ začíná dav jednohlasně skandovat.

„Jawohl!“ křičí Hitler v odpověď tím svým stakatovým hlasem, který se rozléhá všude kolem. „Berlin!“

Takhle se lidem vymývá mozek, říkám si. Takhle se stane, že se nechají vést monstrem. Všichni kolem mě jsou jako v tranzu, oči mají skelné, dech pomalý a pravidelný. A čím déle mluví, tím hlouběji propadají hypnóze. Jdou vstříc jeho slovům. Hltají je. Hitler křičí, oni přikyvují. Jeho titěrný knírek se chvěje, pěsti bijí do vzduchu, mává rukama a gestikuluje, a oni lačně polykají každé jeho slovo. Milují ho. Uctívají ho. Je obstoupen Hnědými košilemi, z nichž každá je plná stejné odporné narcisistické nabubřelosti jako Wolff. Hledám mezi nimi tvář té nestvůry s bičem, ale ke své úlevě ji nenacházím.

„Sieg Heil!“ křičí zběsile. Jako posedlí. Salutují, tleskají. Věří každému slovu, přijímají každý příkaz, který jim právě dal. Muži. Ženy. Děti. Všichni mu to baští i s navijákem, a nechávají se tím rozežírat zevnitř.

Frank sahá po mé ruce a třesoucím se hlasem šeptá: „Už můžeme jít? Co chceš ještě vidět?“

„Nic,“ odpovídám, a vyklouzneme z tribuny, pro všechny kolem nás neviditelní, protože mají oči jenom pro Hitlera. „Nic víc už vidět nechci.“

Hélène

AUVERGNE, FRANCIE

1. března 1944

Je tma jako v pytli, nemám ponětí, kde je Hubert, a tenhle podivný francouzský mužík se mě snaží naložit do svého auta.

Pomalu přesouvám ruku blíž ke kapse kabátu a tedy k revolveru, který se v ní skrývá. „Nikam nejdu, dokud mi neřeknete, kdo jste a kde najdu Huberta.“

„Jmenuji se Henri Tardivat. A právě se snažím vás k němu zavést.“

V mém životě je místo pouze pro jednoho Henriho, a tím tento muž není, tak si v duchu dělám poznámku, že mu budu říkat Tardivat, a pak se ptám: „Proč?“

„Jsem váš kontakt.“

Neříkám mu, že můj kontakt se jmenuje Maurice Southgate a že mé instrukce naprosto jasně hovoří o tom, že nemám používat jakýkoliv dopravní prostředek. Londýn nás ujistil, že Němci zrekvírovali většinu osobních vozů v této oblasti. Nebude-li k dispozici vlak, máme se na místo setkání přepravit na kole nebo pěšky. Nevidíme sice ani vlak ani kolo, leč naše poslední zbývající možnost se v černočerné noci a na neznámém území nicméně nejeví jako zcela optimální. A pak je zde samozřejmě otázka mého spoluspiklence. Bez něho odejít nemohu.

„Bez Huberta do toho auta nenasednu.“

Tardivat naklání hlavu, vytahuje cigaretu, a pak vyfukuje kouř nosními dírkami. „Děláte vždycky takové potíže?“

„Ujišťuji vás, že máte co do činění s tou příjemnější stránkou mé osobnosti.“

V křoví vedle Tardivata to zašustí.

„To je pravda,“ potvrdí smrtelně vážným hlasem Hubert, který právě vylézá z houští. „Milejší už nebude.“

„Bylo na čase,“ zamumlám, když si setřepává z kabátu suché listí. Vypadá zcela klidně, jak stojí v naprosté tmě, jako by na tomto setkání nebylo zhola nic zvláštního.

„Poslal jsem tohohle chlapíka, aby tě vyzvedl,“ říká.

„A proč jsi nepřišel s ním?“

„Zakopával jsem padák.“ Hubert znepokojeně přejede pohledem nylonový balík, který Tardivat nese v podpaží. Zamračí se na mě, protože jsem porušila pravidla.

Není čas na vysvětlování, takže jen prohodím: „Musíme najít našeho přítele a dát se na cestu.“

„Co se toho týče.“ Tardivat típne cigaretu mezi palcem a ukazováčkem a cvrnkne ji do křoví. „Maurice Southgate nechá pozdravovat. Má teď trochu potíže s místním Gestapem. Dnes večer se k nám nepřidá.“

Hubertova tvář zůstává skrytá ve stínu, takže nevidím, jak se tváří, ale i tak si vyměňujeme rychlý pohled. Skutečnost, že zná Southgateovo pravé jméno, je dobré znamení, ale nemůžeme si být jisti tím, jak k němu přišel.

„Co to přesně znamená?“ táže se Hubert.

„Southgatea chytili při německém zátahu poblíž Montluçonu a pravděpodobně byl zatčen. Nebo dokonce zabit. Nejsem si jistý, co z toho.“

Jsem vyčerpaná, je mi zima a mám hlad. Večeře nebyla zrovna nejuspokojivější, ale i tak stále lituji, že jsem ji nechala na palubě liberatoru. „A vy to víte, protože...?“

Tardivat krčí rameny oním nonšalantním francouzským způsobem, jako bychom měli veškerý čas na světě a mohli si dovolit stát uprostřed noci ve vlhkém lese a klábosit. Přivádí mě to k zuřivosti. Mám chuť popadnout ho za ramena a zatřást s ním, až mu budou drkotat zuby.

„Poslal mi vzkaz,“ říká. „Buďte rádi. Jinak by tu nebyl nikdo, kdo by vás přivítal.“

Hubert si utáhne opasek kolem kabátu. Stále se ochlazuje. „A náš druhý společník?“ Southgate byl jen jedním ze dvou mužů, se kterými jsme se měli po seskoku setkat. Druhým z nich je Denis Rake, náš radista.

„Neukázal se.“

„Předpokládám správně, že ty ohně jste zapálil vy?“ táže se Hubert.

„Standardní postup. Letadla je potřeba nějak navádět. Nejste první, kdo nám tu spadnul z nebe, víte?“

To opravdu nejsme. Počet kontrašpionážních operací vzrostl za minulý rok o sedm set procent. A přesto vás Londýn nedokáže připravit na miliony rozhodnutí, která musíte dělat za pochodu, když věci nejdou podle plánu. Věřit cizímu člověku, nebo ne. Zakopat svůj padák, nebo ho nechat sebrat. Nechat se svézt autem nebo jít pěšky.

Ale Tardivat ztrácí trpělivost. „Poslouchejte, chcete, abych vás odvezl za Gaspardem, nebo ne? Pokud ano, musíte si nastoupit do auta. Protože já pěšky nejdu. Jeho tábor leží odsud dvacet kilometrů daleko v Mont Mouchet, a já dnes v noci musím být ještě na pár dalších místech.“

Není nutné se o tom nějak radit. Tardivat už tak zná velkou část našich tajemství. A v tuto chvíli představuje naši jedinou volbu.

„Veďte nás,“ říká Hubert.

Zatímco Tardivat cpe můj padák do kufru auta, zatahám Huberta za rukáv kabátu a zašeptám: „Denden?“

To je naše kódové označení pro Denise Rakea. Odmítl seskočit do Auvergne spolu s námi a místo toho požadoval, aby ho dopravili na soukromou přistávací plochu na palubě malého lysanderu. Ten chlápek neskáče z letadel ani nemá rád zbraně, a pro válečné úsilí by byl naprosto nepoužitelný, kdyby nebyl zároveň nejlepším radistou na této straně Atlantického oceánu. Na druhou stranu jsme byli ujištěni, že nás tu budou Southgate a Rake čekat a že než zahájíme naše operace, společně vyhledáme vůdce odboje známého jako Gaspard. Začínám si říkat, jestli jsme náhodou nepadli do nějaké rafinované pasti.

Hubert potřese hlavou.

„Nemám tušení.“

Vklouzneme na zadní sedadlo malého dvoudveřového renaultu a já vím, že kdesi v útrobách hlubokých kapes Hubertových kalhot se skrývají dva služební revolvery, stejné, jako mám já. A jsem si jistá, že stejně jako já, i on je připraven z nich vpálit pár kulek do Tardivatova zátylku, kdyby se měla situace nějak zvrtnout.

Ať už si o Henrim Tardivatovi jinak myslím cokoliv, musím uznat, že řidič je znamenitý. Během několika okamžiků se proplete mezi stromy a vyjíždí s námi na úzkou a klikatou zapadlou silnici - to vše s vypnutými reflektory. Tiše si pohvizduje a nechává jednu ruku vystrčenou z otevřeného okénka. Vzduch je sice ostrý a je cítit starým listím a námrazou, ale udržuje nás během cesty bdělé.

„Nemějte obavy,“ uklidňuje nás o nějaký čas později, když Hubert protestuje proti odbočení na další vedlejší cestu, „Němci se drží silnic první třídy.“

„Proč?“

„Uvidíte.“

A skutečně. Čím hlouběji zajíždíme do Auvergne, tím obtížnějším terénem se pohybujeme. Během oněch deseti let, které jsem v této zemi prožila, jsem slyšela nazývat tuto oblast Pevností Francie, ale až dosud jsem nechápala proč. Malé auto šplhá stále výš a výš do kopců, aniž by jedinkrát na protest zaskřípalo, zatímco tytéž kopce začínají přecházet v hory, mnohé z nich skoro dva tisíce metrů vysoké. Úzká silnice se mění v hliněnou cestu, klikatou a plnou výmolů, jimž se takřka nedá vyhnout. Proplétáme se zdánlivě nekonečnou náhorní rovinou a kolem sopečných skalních útvarů, občas nebezpečně balancujeme na okraji propastí, jejichž dna nelze ve tmě dohlédnout. Ze všech stran nás náhle obklopují zalesněné svahy a cesta pod koly auta je měkce vystlaná jedlovými šiškami. Musím uznat, že si makisté vybrali pro svůj druh partyzánské války dokonalý terén. A ať si instrukce z Londýna říkají co chtějí, cesta pěšky by byla vyčerpávající a jízdní kolo naprosto nepoužitelné.

Jsou tři hodiny ráno, když projíždíme otvorem v nízké kamenné zídce a zastavujeme před zámkem Mont Mouchet. Je to osamocená budova usazená uprostřed velikého pole bez sebemenšího náznaku okrasného živého plotu či jakýchkoliv stromů. Je starý, mohutný, veliký a hranatý. Z rohu se sice drolí kusy světlého kamene, ale jinak působí netknutě a nedobytně. Všechna světla v přízemí září do noci a okrouhlá příjezdová cesta je plná hromad suti a lemovaná nekonečnou řadou malých nákladních aut s otevřenými korbami a rezavými renaulty. Musí jich tu být nejméně třicet, parkují v nejrůznějších úhlech kolem celého zámku. Auta, auta, všude samá auta, ačkoliv Londýn tvrdí, že jsou zde vzácnější než cukr.

„Kradená,“ vysvětluje Tardivat dřív, než se na ně stačím zeptat. „Ačkoliv abych byl přesný, makisté se zaměřují pouze na známé kolaboranty. Němci by je stejně zkonfiskovali. Takhle je můžeme aspoň k něčemu využít.“

„Kde berou benzín na provoz tolika aut?“ zajímá se Hubert.

„Většina z nich jsou gazogènes, vozy na uhlí. A uhlí se v téhle oblasti sežene snadno.“ Tardivat se vysouká z auta a protáhne se. „Počkejte tady. Gaspard nemá rád překvapení.“

Sledujeme, jak se loudá po příjezdové cestě, stoupá do schodů a buší na široké dvoukřídlé dveře. Jakmile vklouzne dovnitř, obracím se k Hubertovi.

„Myslíš, že nás zabije?“

Opírá si hlavu o sedadlo a zívne, až si málem vykloubí čelist. Zavře oči. „Pokud ano, doufám, že to bude rychlé. Jsem vyčerpaný.“

Po chvíli se vstupní dveře opět otvírají a náš malý renault ozáří obdélník žlutého světla.

„Mává na nás, že máme jít dovnitř,“ říkám. „Ať nás čeká cokoliv, musíme jít.“

Hubert a já popadneme svá zavazadla, připravíme si zbraně tak, abychom je měli po ruce, a vstupujeme do domu, kde nacházíme padesát nejzasmušilejších a nejpodezřívavěji se tvářících Francouzů, jaké jsem kdy viděla. Po krátkém představování vychází najevo, že mají myšlení darebáků, jsou sprostí a naše přítomnost je obtěžuje. Skutečné zlodějské doupě. Ale nejsou to Němci, a to nám přináší nezměrnou úlevu.

„Gaspard dorazí ráno,“ říká Tardivat. „Můžete zůstat vzhůru a počkat tady s touhle sebrankou, nebo se můžete pokusit trochu se vyspat. Je to na vás.“

Jeden krátký pohled na Huberta a je rozhodnuto. „Spát.“

Kývne hlavou k vysokému štíhlému makistovi, který stojí pod schodištěm.

„Tohle je Judex, Gaspardův hlavní zástupce. Ukáže vám váš pokoj.“

„A co bude s vámi?“

Henri Tardivat se zazubí a věnuje mi teatrální mrknutí. „Nejste jediná zralá broskvička, kterou je dnes v noci třeba sklidit ze stromu, madam.“

Chce se mi toho chlapa nenávidět, ale nedokážu v sobě najít dost nepřátelství, ani když mě přejede lačným pohledem. Pravdou zůstává, že jsem se ještě nesetkala s žádným Henrim, který by se mi nelíbil.

Tardivat se vyhne mé uštěpačné odpovědi tím, že uniká hlavním vchodem.

Zevnitř vypadá dům víceméně stejně jako zvenku.

Prkna v podlaze jsou odřená, ale žádné z nich neskřípe, ze zdí místy opadává omítka, ale uchovávají si původní barvu, tapiserie jsou vetché, leč početné, a nábytek, byť starý, je masivní a strohý. Kdo zámek původně obýval a kde se nyní nachází se sice nikdy nedozvíme, ale umím si představit, že musí jít o hodně svérázné lidi. Jdeme za Judexem, který nás vede přes troje schodiště a pak dlouhou chodbou do jediné volné ložnice na château Mont Mouchet. Otevře nám dveře a pak beze slova odchází.

V místnosti se nachází jediné okno, umyvadlo a široká postel. Žádné židle, žádná pohovka, dokonce ani koberec na podlaze, na kterém by se mohl jeden z nás vyspat. Hubert zakleje, já zasténám a oba na sebe chvíli zlobně hledíme. Je to patová situace, ale nemá smysl tropit scény.

Jsem příliš unavená, než abych měla sílu se hádat. „Nech mi levou stranu, a ty můžeš spát na povlaku,“ říkám.

„To je velmi konkrétní požadavek.“

„Levá je moje psychologická strana.“

„Nevěřím, že existuje něco jako psychologická strana postele.“

Tohle se stane, když je vaším partnerem bývalý voják, který se dal na akademickou dráhu. Kreativita ustoupí logice.

„Samozřejmě, že existuje. Můj manžel spí na pravé straně postele, a já mám levou. Z psychologického hlediska nedokážu spát jinak. To je má nabídka. Ber, nebo nech být.“

„Mám strach, že by mě tvůj manžel zabil, kdyby to věděl.“

„Můj manžel není ta osoba, ze které bys měl mít dnes v noci strach. Jen se drž na své straně postele.“

Krčí rameny. „To beru.“

Naše batohy spolu s mou kabelkou končí nacpané pod postelí, a oba v naprosté tichosti zaujímáme své vyhrazené strany postele. Podám Hubertovi svůj kabát a vlezu si pod deku, přičemž se snažím nemyslet na to, kdo v ní asi spal předtím nebo co se v ní dělo. Oba schováváme pod polštář nabitý revolver. Přitahuji si přikrývku až pod bradu, Hubert se zahrabe do své hromady z kabátů, a oba během několika vteřin usínáme.

Nějaký čas nato nás budí drsný křik a práskání dveřmi.

Celý dům se třese a já slyším, jak ze zdí padají tenké pramínky prachu z omítky. Ještě nesvítá, ale na obzoru jsou už vidět tenké proužky bledého nebe.

„Copak ti parchanti nikdy nespí?“ zabručí vedle mě Hubert.

„Vsadím se, že dorazil Gaspard.“

„Myslíš, že bychom ho měli jít přivítat?“

Vrtím hlavou a vlasy mi šustí po hrubém lněném polštáři.

„Ne,“ šeptám. „Myslí si, že spíme.“

Hubert chvíli mlčí a přemýšlí. „Tak to jsme ve výhodě.“

„Bude vědět, že tu jsme-“

„Což znamená, že nás probírají.“

„Ale,“ říkám, „já se vsadím, že nechali na schodech Judexe. Je to sice pěkný prasečí spolek, ale úplně pitomí nebudou.“

Během několika sekund stojí Hubert u okna a nenápadně vyhlíží ven.

„Pokud si vzpomínám, tak ti při výcviku v Kentu slaňování docela šlo.“

„A?“

„Máme kliku. Tihle odporní lidé nám poskytli nanejvýš příhodnou laťkovou mříž, která sahá až na zem.“

Navzdory faktu, že jsem v kurzu slaňování excelovala, ve skutečnosti mě toto cvičení nijak zvlášť nebavilo. Také mě nenaplňuje žádným nadšením, že ho nyní musím uplatnit v praxi a slézat za Hubertem ze třetího patra po vetchém mřížoví. Navzdory stáří a pochybné konstrukci dřevěného laťkoví samotného, popínavé vistárie jsou silné a dobře uchycené rostliny a - díky pozdnímu zimnímu období - milosrdně zbavené listí. Netrvá dlouho a ocitáme se na zemi.

„Tihle ubozí blázni se bez pomoci zvenku opravdu neobejdou,“ šeptám, zatímco se plížíme podél zdi zámku k oknům, která podle všeho vedou do kuchyně. „To je ta nejhorší ostraha, jakou jsem kdy viděla. Široko daleko žádné hlídky.“

„Na schodech nechali Judexe. A taky v oknech budou mít pozorovatele. K domu se přikrást nedá.“

„Ale kolem něj,“ namítám, „se to plíží jedna radost.“

Kuchyňská okna jsou nízko a dokořán, a do časného ranního jitra se z nich line vůně kávy a ovesné kaše. Můj žaludek si začíná stěžovat, a já počítám hodiny uběhnuvší od doby, co jsem jedla ten prokletý šunkový sendvič. Hubert vrtí nad tím kručením hlavou, jako by chtěl říct Ovládej se, a uvelebujeme se v bývalém bylinkovém záhonu. V současné době se na něm nachází jen několik málo drobných rostlinek, které už dávno seschly nedostatkem péče. Snažíme se nepolámat žádné větvičky.

Hubert vypadá trochu zmatený tou rychlou, hovorovou francouzštinou, kterou se muži uvnitř dorozumívají. Je čistý akademik, který se učil od profesorů a z učebnic, kdežto já se ten jazyk učila od Stephanie a Henriho a z ulic samotných, takže překládám, co je třeba. Brzy dokážu odlišit Gasparda od ostatních, ačkoliv ho nevidím. Je hlučný, hrubý a panovačný. Neustále skáče svým pobočníkům do řeči a odmítá jejich nápady a návrhy. Je arogantní. Nevrlý. Narcisistický. Zní jako násilník, a okamžitě ve mně vzbuzuje odpor.

„Och,“ šeptám hlasem jen o málo hlasitějším než dech. „Teď mluví o nás.“

„A?“

„Nemá nejmenší zájem spolupracovat s Londýnem.“

„Tak proč tady k čertu vlastně jsme?“

„Věří, že mu pomůžou de Gaullovy Síly svobodné Francie v Severní Africe.“ Poslouchám dál a pak se ušklíbnu. „Přijímat pomoc od les Britanniques je vnímáno jako něco neloajálního.“

Diskuze uvnitř nabírá na obrátkách. Jestli ji Hubert nedokáže sledovat, zasvětím ho později.

„Tak co tedy s těmi dvěma Britanniques uděláme?“ ptá se jeden z pobočníků. „Tardivat včera v noci odjel a nechal je tady.“

„Zbavte se jich. Je mi jedno jak.“

Odmlka, a pak: „Myslíme si, že ta žena má u sebe spoustu peněz.“

Následuje dlouhé ticho a slyším, jak se po stole posouvá šálek kávy. Srknutí. „Jak moc?“

„To nevíme. Ale je velmi klidná. Sebejistá. Oba mají veliké ruksaky.“

„Možná vysílačka?“

„Non.“

Gaspard se ptá dál: „Jsou ozbrojení?“

„Věříme, že ano.“

Rychlé bubnování prstů na stole. Když konečně opět promluví, Gaspardovo řešení mě ohromí svou nenuceností.

„Jeden z nás bude muset tu ženu svést, pak ji zabije a peníze jí vezme.“

Toto prohlášení následuje spousta podupávání a pískání. Kdekdo se hlásí dobrovolně.

Gasparda to zaujme. „Je hezká?“

„Très sexy!“ vykřikne jeden z mužů, směje se a začne popisovat jisté detaily mých fyzických atributů, které zjevně zahrnují rovné zuby, lesklé vlasy, útlý pas a gros seins. Letmo udiveně sklouznu pohledem ke svým ňadrům. Zajímavé. Vždycky jsem si myslela, že Francouzi preferují drobná poprsí.

Hubert zhrozeně vrtí hlavou. Zjevně rozumí venkovské francouzštině lépe, než dává najevo.

Několik mužů navrhuje, že by se o mě mohli podělit, než mě oddělají. Jeden se nabídne, že mě hned přivede. Následuje debata o tom, jak vniknout do pokoje, aniž bychom je zastřelili, a co dělat, kdybych se vzpouzela, nebo kdyby se Hubert pokoušel do toho plést.

„Assez!“ křikne Gaspard, a v místnosti opět zavládne pořádek. „Já to udělám.“

„A ten muž?“ ptá se jeden z pobočníků.

„Toho zabijte taky.“

Nancy Grace Augusta Wake

HEARSTOVA MEDIÁLNÍ SKUPINA,

PAŘÍŽSKÁ CENTRÁLA

1936

„Tohle nemůžeme otisknout,“ tvrdí můj vydavatel. Odsouvá hromádku papírů po stole zpět ke mně. Jedním prstem, jako by byly kontaminované.

Překvapeně zamrkám. Jsem vyčerpaná a neumytá a momentálně mi to nemyslí nejlépe. Celý článek jsem napsala plnými slovy, nikoliv těsnopisem, do notýsku, který jsem koupila na vlakové stanici Anhalter Bahnhof, když jsme s Frankem opustili Berlín. Ve svém bytě jsem se stavila jen na tak dlouho, kolik mi trvalo ho přepsat na stroji a převléknout se do čistých šatů, načež jsem ho okamžitě jela odevzdat Milo Caronovi, svému vydavateli. Uměla jsem si představit, že by po jeho přečtení mohl udělat ledacos, ale že by ho odmítl, to nikoliv.

„Tomu nerozumím.“ Podívám se na Franka, sedícího vedle mě, a pak zpátky na Mila.

„Nemohu váš článek vydat,“ opakuje, tentokrát pomaleji, jako bych byla hloupá.

„Proč ne? Je to skvělý článek.“

„Protože právě v této chvíli mám v Berlíně svého muže. Muže, které jsem tam vyslal, aby tu situaci zdokumentoval.“

„A právě v této chvíli máte ve své kanceláři ženu, která ten článek už napsala!“

Bouchnu pěstí do stolu a okamžitě toho lituji, protože mi do lokte vystřelí bolest. Sakra. Musím se naučit krotit svůj temperament. Chytnu se za postižené místo a palcem si masíruji naraženou kost.

„Hearst je mediální syndikát ověnčený mnoha cenami, žádný bulvár jako 7-Tage. Tohle je důležitá událost. Vyslal jsem svého nejlepšího chlapíka.“

„Chlapíka?“ ptám se tak zuřivě, že se Frank celý schoulí. „Zajel si ten váš chlapík do Vídně? Viděl on to bičování?“

Milo si mne palcem bradu. Škrábe se ve strništi vousů. Nechává mou otázku bez odpovědi. „Nikdo z lidí, kteří čtou naše noviny, nebude brát váš článek vážně.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Krycí jméno Helena.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.