A GAMBLERʼS JURY

Copyright © 2018 by Victor Methos

All rights reserved.

This edition is made possible under a license arrangement

originating with Amazon Publishing, www.apub.com, in collaboration

with Kristin Olson Literary Agency, s.r.o.

Translation © Petra Pachlová, 2021

ISBN 978-80-242-7807-0

Mému otci.
Doufám, že tančíš mezi hvězdami, tati.

Pokud jste v situacích nespravedlnosti neutrální,

zvolili jste si stranu utlačovatele.

Desmond Tutu

Jedna

Skvělá zábava to byla až do chvíle, než jsem se objevila u soudu s takovou kocovinou, až jsem měla pocit, že mi exploduje hlava.

Cestou do soudní síně Salt Lake City jsem zachytila svůj příšerný odraz: ztrhaná metalistka po několikadenních drogových orgiích, která se právě probrala za barem s miskou cereálií Cap’n Crunch vyklopených na obličeji. Netuším, co v baru dělali se snídaňovými cereáliemi, ale neumím si představit, že by ten kapitán z jejich loga byl zrovna na tohle pyšný.

Na sobě jsem měla džíny, a jak mi najednou došlo, taky ležérní sako, které nebylo moje. Cestou z baru jsem podle všeho popadla svršek nějakého muže.

Sluneční brýle na očích a nezapálená cigareta, co mi visela ze rtů, nijak nepřidávaly na mé image profesionální právní zástupkyně. Cigaretu jsem vyplivla do odpadkového koše, ale sluneční brýle jsem si nechala, hlavně kvůli kocovině. Přešla jsem soudní síň a sesula se na židli vedle prokurátorky Cortland Smithové. Jen potřásla hlavou.

„Smrdíš chlastem,“ zašeptala.

„Kapku bych si vážně dala. Nemáš něco? Potřebuju vyrovnat hladinku.“

Zvedla složku a položila ji přede mě. „Ne, žádný chlast. Je mi líto.“

Pokrčila jsem rameny a vzala složku. Na vnitřní stranu chlopně psali žalobci dohody, které byli ochotni nabídnout. Tady stálo: Žádná dohoda.

„To jako fakt?“ vyhrkla jsem.

„Má pěkně dlouhý záznam, Dani.“

„Dej mi přiznání viny s podmínkou. No tak, víš, že to chceš. Prosím, prosím, prosím.“

„To jako škemráš?“

„A funguje to?“

„Ne, působí to dost uboze.“

„Jauvajs. Teď jsi ranila mý ženský ego.“ Povzdechla jsem si a složku sklapla. „Tak jo. Bude z toho proces.“ Podívala jsem se na soudkyni, zavalitou ženu jménem Harkinová, a zeptala se: „Jakou má dneska náladu?“

„Mizernou. Tak si dávej bacha.“

Vstala jsem a vydala se k řečnickému pultu. Obhájci měli utvořit řadu a postupně k němu chodit, jenže já přišla tak pozdě, že tu už nikdo nezbyl. Aspoň jsem se na soudkyni usmála. Jen obrátila oči a vyzvala mě: „Paní Rollinsová, sundejte si ty sluneční brýle.“

Stáhla jsem si je a jednou nožičkou je zavěsila za výstřih trička. „Dnes vypadáte báječně, paní soudkyně. Udělala jste si něco s vlasy? Nový střih a barva?“

„Kdo je váš klient?“

„Mark Rodriguez, prosím.“

Můj klient přistoupil k pultíku a postavil se na stranu. „Vaše Ctihodnosti, můj klient je milý devatenáctiletý chlapec, zatčený na parkovišti pro údajné držení kokainu, s prostitutkou na sedadle spolujezdce. Ty dnešní děti, viďte? Nemají špetku slušného chování.“ Podívala jsem se na Marka. „Tyhle věci si vyřizuj v pochybném motelovém pokoji jako všichni počestní občané minulých generací, mladíku.“

„Paní Rollinsová, co navrhujete?“ zeptala se popuzeně.

„Věřím, že obžaloba laskavě zamítne projednávání tohoto případu a mému klientovi se omluví.“

Cortland se postavila. „Vaše Ctihodnosti, žádáme o termín soudního líčení.“

„Sedmého srpna. A paní Rollinsová, až budete příště v mé soudní síni, vezměte si na sebe vhodný oděv, prosím. A trochu menší kocovina by vůbec nebyla na škodu.“

„Kocovina?“ zatvářila jsem se šokovaně. „Vaše Ctihodnosti, jsem ohromena, že něco takového naznačujete. Tedy spíš zděšena.“

„Zmizte z mojí soudní síně,“ vydechla.

„Ano, madam.“

Otočili jsme se a odešli. Mark se zastavil na chodbě a zajímal se: „Tak co to znamená?“

„Znamená to, že půjdeme před soud. Máš oblek?“

„Oblek? Kdepak. Žádnej oblek nemám.“

„Budeš ho potřebovat. Budeš muset vypovídat a říct porotě přesně to, co mně: netušil jsi, že to je kokain, a nevěděl jsi, že je to prostitutka.“

„Jo, jasně. Takže podle vás to můžem vyhrát?“

„No jistě.“

Ne, rozhodně nebyla šance, že bychom mohli vyhrát, ale pár měsíců naděje mu neublíží. Navíc s porotou člověk nikdy nevěděl. Mohli jsme dostat nějakého potrhlého separatistu, který nenávidí vládu a policii a odmítne ho uznat vinným.

„Hele, zůstaň střízlivej, kup si v sekáči oblek – pěknej, ale ne zas moc pěknej – a za měsíc přijď ke mně do kanceláře, ať probereme tvou výpověď. Mezitím žádný cukrátka do nosu ani holky, co si říkaj Šugr. Nic z toho. Kapišto?“

Přikývl. „Tak jo, Dani. Jo. Chápu. Stavím se za měsíc.“

Sledovala jsem, jak vyšel ze soudní budovy, věděla jsem, že co jsem do něj hustila, se až k němu nedostalo. Bude dál brát drogy a nejspíš ho ještě před procesem zas zabásnou. Zajdu ho zkontrolovat a promluvím s jeho matkou, zjistím, jestli bych události nemohla nějak ovlivnit, ale naneštěstí má každý svobodnou vůli.

Vydala jsem se ze soudní budovy k džípu, co jsem nechala na ulici. Zpod stěrače jsem vytáhla pokutu za špatné parkování a strčila ji za stěrač policejního auta stojícího přede mnou, pak jsem do džípu nastoupila a vyjela do rušných ulic.

Na dálnici jsem pustila na plné pecky Led Zeppelin a zamířila k West Valley. Přestože byl Utah statisticky jedním z nejbezpečnějších států v zemi, v okrese Hoover byla vyšší kriminalita než v okresech dvakrát větších. Policejní sbor se tu každoročně rozrůstal a s ním i prokuratura. To znamenalo víc kriminálních případů a víc klientů pro nás obhájce. Zločin byl zkrátka vzkvétajícím odvětvím.

Zastavila jsem u zchátralého domu, před nímž parkovalo několik vytuněných aut. Jeden růžový cadillac měl naleštěné chromové doplňky, uvnitř sedělo několik hispánských gentlemanů a kouřili jointy. Podezřívavě si mě měřili, tak jsem cestou kolem nich prohodila: „Praví chlapi jezděj v růžovým.“

Vyšla jsem na verandu, kde dítě, ne starší než dvanáct let, vypálilo: „Kdo kurva ty jste?“

„Copak je to za gramatiku? Nemá to být: Kdo kurva vyjste?“

Vstal a snažil se mi pohlédnout do obličeje, jenže mi sahal sotva k hrudi.

„Klídek, počuránku,“ ucedila jsem. „Jsem Francova kamarádka.“

Pomalu zvedl tričko a odhalil pistoli dvaadvacítku, co ji měl zastrčenou za kalhotami.

„Hele, tohle je skvělej způsob, jak si ustřelit nádobíčko. Můžu ti skromně navrhnout, aby sis tu pistoli zastrčil do kalhot zezadu?“

V té chvíli otevřel dveře Franco. „Sedni si, Hectore. Tohle je moje právnička. A přestaň se chovat jako tvrďák.“

„Do prdele,“ prohlásil Hector, „ty máš ale kliku, bejku.“

Franco ho pleskl zezadu přes hlavu. „Ženám projevuj úctu, ty malej sráči.“

Prošla jsem kolem Franca do domu. „Okouzlující mladík.“

„Můj bratranec. Není zlej. Jen se moc stará.“ Při těch slovech se na mě ohlédl a dál mě vedl do obývacího pokoje, kde sebou plácl na gauč. „Jak ses měla, Dani?“

Posadila jsem se do křesla naproti němu. V přední místnosti sledovala dívenka kreslený film v televizi. „Dobře. A ty?“

Řekl dívce něco španělsky, ta jen vzdychla, vypnula televizi a zmizela.

„Jsem v průseru.“

Rozhodila jsem ruce. „Proto jsem tady.“

„Ne, tohle není jako ty minulý věci. Tentokrát jsem to fakt posral.“

„Co se stalo?“

Přejel si rukou přes hlavu a naklonil se dopředu. Pohled upíral na koberec. Vytetovaná nahá žena s lebkou místo obličeje a ostří nože na pravé paži se neshodovaly s mužem, kterého jsem znala: s mužem, který měl dvě práce, aby nakrmil svou dceru a poskytl jí střechu nad hlavou, s mužem, který navštěvoval večerní kurzy na nástavbě v Salt Lake City, aby vystudoval ekonomii a dostal svou rodinu z ghetta na nějaké slušné místo. Nejspíš nám vnějšek vždycky neprozradí, co se skrývá uvnitř.

„Pár chlapů uzavíralo obchod v Richardsonu. A že potřebujou odvoz. Řekl jsem jim, že už s těma sračkama nechci mít nic společnýho, a oni že jde jen o ten odvoz. Nic jinýho po mně nechtěli.“

„Franco, řekni mi, že ses nezapletl do obchodu s drogama.“

Potřásl hlavou. „Říkali, že potřebujou jen odvoz.“

„Zešílel jsi? Kolikrát jsem ti říkala, abys těch sraček nechal? S tvým záznamem z toho už nebudou sezení u poradce a pokuty, kámo. Máš před sebou basu natvrdo.“

Dlouze vydechl proud vzduchu, ale na mě se podívat nedokázal. „Je to horší. Zastavili nás. Jeden polda řekl, že v autě cejtí trávu, a nechal nás všechny vystoupit. Věděl jsem, že toho neprodávaj moc, jen to, co měli v kapsách. Ale měli zbraně. Tři z nich.“ Zaváhal. „Jeden z chlapů byl v podmínce. Nemohl jsem ho v tom nechat, tak jsem řekl, že ta pistole je moje.“

„Do hajzlu,“ ulevila jsem si a zabořila se do křesla.

„Jo, je mi to jasný. Ale jeden kluk od nás řekl, že přijde k soudu a prohlásí, že byla jeho.“

„Přece víš, že na tom nezáleží, ne? Už ses přiznal. Budou si myslet, žes navedl svýho kámoše, aby na sebe tu vinu vzal.“

„Já vím, já vím,“ zamumlal. Pak polkl. „Je toho víc. Ten polda přivolal komando. Jeden z detektivů prohlásil, že s mým záznamem to půjde k federálnímu soudu a pořádně mi to osladí. Dvacet let. Je to možný?“

Pokud byla střelná zbraň nalezena někde v blízkosti nelegálních drog – bez ohledu na množství –, podle utažského práva se předpokládalo, že zbraň byla použita k dalším drogovým obchodům. Federální prokuratura takové případy často přebírala a postupovala je federálnímu soudu.

„Nevím to jistě, ale s tvým záznamem asi jo. Klidně to může být tolik.“

„Do prdele.“ Zarazil se. „Chce, abych práskal. Jestli napráskám všechny, co kolem toho znám, nechá mě vyklouznout. Volá mi celej den a já mu to neberu. Nejdřív jsem chtěl mluvit s tebou.“

Naklonila jsem se dopředu a lokty si opřela o kolena. Donášení se nemohlo brát na lehkou váhu. Kdyby to udělal, po zbytek života by měl na zádech terč, stejně jako celá jeho rodina. Pomyslela jsem na malou holčičku před televizí i na to, co by jí někteří zfetovaní úchyláci mohli udělat.

„Spolupráci doporučuju jen v případě, pokud ti hrozí trest, který nemůžeš odsedět. Cokoli menšího a budeš trpět.“

„Já už trpím, děvče. Já už trpím.“

Na chvíli jsem se zamyslela. „Dej mi číslo toho detektiva. Promluvím s ním.“

Kývl. „Jo. Zjisti, jestli s tím nemůžeš něco udělat.“

„Uvidíme. Ale jestli ne, možná budeš muset udělat něco drastickýho. Rozumíš?“

„Drastickýho?“

Přísně vzato právník nemohl říct klientovi, aby utekl. Tak jsem řekla tak jemně, jak jsem dokázala: „Uteč.“

„Cože?“

„Když se o to nedokážu postarat, zmiz, jako by ti hořelo za patama, a neohlížej se. Běž do Mexika. K čertu s tím, běž ještě dál na jih. Do Brazílie. Zmiz odsud a nevracej se. I kdybych pro tebe dojednala dohodu, stejně by to bylo aspoň patnáct let. Uteč. Vlastně ani nečekej na to, až něco vyřídím. Prostě uteč. Sbal dceru, vezmi si všechny peníze a zdrhni.“

Přikývl. „Jo, jasně. Tak jo.“

Cestou ven od Franca jsem uviděla toho malého človíčka na zápraží, jak na mě upřeně vzhlíží. Shýbla jsem se, abych měla oči ve stejné výšce jako on, a řekla mu: „Malí jsou ti, co potřebujou nosit zbraň, aby se cítili velcí. Zbraně ti respekt nezískají.“ Pak jsem si prstem poklepala na spánek. „Tohle ti získá respekt – schopnost přechytračit protivníky.“

Jen zakoulel očima a já odešla.

Dvě

Moje kancelář zabírala roh podlaží v budově, která měla svá nejlepší léta za sebou už dobrých padesát let. Na kancelářích obhájců zabývajících se trestním právem nezáleželo. Klienti chtěli vědět, že díky vám nepůjdou za mříže, a všechno ostatní bylo nepodstatné. Vlastně ty nejhorší obhájce trestných činů v jakémkoli městě jste našli v těch nejvíc nóbl budovách a účtovali si hodinové sazby, při kterých by se i ty nejexkluzivnější placené společnice červenaly. Bylo lepší najmout si právníky, kteří si kancelářský prostor dělili s provozovnou Pizza Hut nebo pracovali ze svých zavšivených bytů – právníci, kteří byli ochotní umazat si ruce, ti, kteří posílali soukromé očko, aby zjistilo, jestli polda, co vás zatkl, nemá s někým poměr nebo jestli žalobce neprochází rozvodem, který by se dal využít k tomu, abyste ho něčím zaskočili. Nebylo to pěkné, ale bylo to nutné. Od začátku bylo všechno proti obžalovaným, a tak museli využít jakoukoli příležitost, která se jim naskytla.

Jenže já neměla chuť vrátit se do kanceláře, ale ani jít domů, tak jsem se vydala do baru.

Bar U Ještěrky – ano, vážně skutečné jméno klubu – byl v části města překypujícího byznysem spojeným se sexem. Utah nebyl zrovna nejvstřícnější místo pro striptýzové kluby nebo peep show, ale nemohl je úplně zakázat kvůli nepatrné překážce zvané ústava. Tak je vyhnal co nejdál od zraku veřejnosti do špinavé části města plné továren a pochybných autodílen. Moje přítelkyně Michelle, které Ještěrka patřila, čirou náhodou dávala přednost zaplivanějším čtvrtím. Spoustu její klientely tvořili soudci, politici, policejní šéfové a doktoři, takže když se šli pobavit, radši volili místa, kde je nikdo neznal.

Zaparkovala jsem před barem a vystoupila. I když byla teprve asi čtvrtá odpoledne, už kolem stálo několik aut. Vyhazovač, velký chlap v tričku bez rukávů, na mě kývl a já mu stejně opětovala.

Uvnitř byla taková tma, že jsem skoro nic neviděla, proto jsem nechala oči chvíli přivyknout, než jsem se pustila dál. Barman doplňoval zásoby, tak jsem jen prohodila: „Ahoj, kde je Michelle?“

V té chvíli mě někdo plácl po zádech a já ucítila nezaměnitelnou vůni trávy. „Stýskalo se mi po tobě, Rollinsová,“ vybafla.

„To už jsi sjetá? Jsou teprve čtyři odpoledne.“

„Napij se se mnou,“ prohlásila a rukou pleskla na barový pult.

„Trochu brzy, ne? Doufala jsem, že dostanu něco k jídlu.“

„Najíme se pak.“ Otočila se k jinému barmanovi a řekla: „Tequilu, Jime.“

Zapálila jsem si cigaretu a posadila se na barovou stoličku. Nechápala jsem, jak se Michelle drží pohromadě natolik, že vlastní ne jeden, ale dva bary. Možná alkohol nevyžadoval žádný podnikatelský důvtip či dokonce příčetnost. Těžko neuspět, když ten produkt všichni chtějí.

„Tak jak se máš?“ zeptala se.

„Furt stejně.“ Vyfoukla jsem kouř nosem. „Stefan si tu holku fakt hodlá vzít.“

„Tvůj ex si bude brát holku, co hraje hlavní roli ve Zbraních & střelivu?“

„Už to tak vypadá.“

Dostaly jsme panáky. Cinkly jsme si sklenkami a pak do sebe ten jed hodily. Michelle zvedla prsty, aby nám barman nalil další dva.

„Je to tvoje vina, abys věděla,“ řekla.

„Já vím. Dík za podporu, kámoško.“

„Hele, já jsem na všechny svoje chyby hrdá. Díky nim jsem taková, jaká jsem.“

„Jak na to můžu být hrdá? Můj exmanžel si bere někoho jinýho. Nemám z toho pocit, jako bych vyhrála v loterii.“

„Jsou jen dva způsoby, jak v životě uspět, Rollinsová. Jako Jim Morrison, nebo John Rockefeller.“

„Cože?“

„Život jako umění, nebo život jako projekt, holka. Hele, Rockefeller od malička věděl, co chce. A na tom svůj život postavil. Řekl si, že se jeho život bude odvíjet určitým způsobem, a naplánoval trajektorii, aby tím směrem opravdu postupoval. Neudělal nic, co nepřispívalo k vizi jeho života, jeho projektu. Jeho rodina, jeho přátelé, jeho zdraví, všechno bylo až na druhým místě za jeho projektem. Morrison na to šel z opačnýho konce. Svým životem maloval plátno – nádherný obraz emocí, fantazie a poezie. Zkušenosti se splétaly, aby protkaly tapiserii radostí a bolestí. Tak to je, kámoško. To je všechno, co můžeš mít. Život buď jako umění, nebo projekt. Takže si musíš vybrat. Podle mě je lepší volbou obraz. Udělej ze svýho života obraz.“

Zírala jsem na ni. „Jsi ta samá, kterou jsem viděla, jak schválně poblila policajta červeným vínem?“

„Hele, moudrost je všude kolem. Nezatracuj ji. Abys věděla, můj život je teď jako obraz. Ráno se vzbudím a nemám nejmenší tušení, co budu dělat nebo kam se vydám. Jedu na vlnách, co připlujou. A o to jde. Jdu tam, kam mě život zavane. Můj otec žil svůj život jak podle hodin. Myslím tím na minuty. Přesně jedenáct minut na to, aby se ráno vykadil, patnáct minut na sprchu a obléknutí. Když s mou mámou měli sex, byl přesně nalinkovanej: jednou týdně patnáct minut, vždycky misionář… prostě šílenost.“

„Nebudu se tě ptát, jak víš, že tvoji rodiče praktikovali jen misionářskou polohu, ale chápu, co říkáš. Jenže na mě už tohle neplatí. Není mi dvacet, Michelle. Mám dítě.“

Položila mi ruku na paži. „A přesně teď si musíš vybrat, kým se staneš.“

Tři

Můj den obvykle začínal tím, že jsem musela přijít na to, kde sakra jsem. Tohle ráno jsem byla ve vlastní posteli. Pravda, pořád jsem měla na sobě šaty ze včerejška, ale přesto jednička s hvězdičkou, že jsem se probudila na místě, kde jsem se mohla osprchovat a převléknout.

Vzala jsem si šedý kalhotový kostým s bílou halenkou a pomyslela si, že vypadám jako můj otec. O svém otci jsem si toho z dětství moc nepamatovala – utkvělo mi v hlavě zejména to, jak málo býval doma. Bylo mi osm, když nadobro odešel, a nevzpomínám si, že bych kvůli tomu byla nějak zvlášť smutná. Máma i já jsme to přijaly. Aspoň jsem si myslela, že to máma přijala, až do dne, kdy mě opustila a předala do pěstounské péče.

Ty myšlenky mě deptaly a já nechtěla být zdeptaná. Okny zářilo slunce, venku zpívali ptáci a počasí bylo příjemné a svěží. Chtěla jsem, aby se dnešní den vydařil. Tak jsem se z kostýmu převlékla do něčeho, v čem jsem nevypadala jako staropanenská učitelka – do černého saka a džínů –, a podívala se do lednice po něčem k jídlu. Pivo a lahev kečupu. Vyzunkla jsem půl piva a odešla z domu.

Na telefonu jsem se podívala na dnešní program – dopoledne jsem se musela dostavit k soudu, odpoledne slyšení k návrhu a večer konzultace se dvěma klienty. Vůbec ne špatný den. Nastoupila jsem do auta a podívala se k domu sousedky Beth. Jako vždycky stála na verandě a zamávala mi. Mávla jsem jí na oplátku. Než jsem stihla vyjet od chodníku, přišla ke mně a otevřeným okénkem mi do auta strčila müsli tyčinku.

„Umyla jsem ten tvůj talíř,“ řekla jsem. „Je uvnitř.“

Prsty mi odhrnula vlasy z obličeje a zastrčila je za ucho, abych vypadala reprezentativněji. „Jsi krásná žena,“ prohlásila. „Musíš to víc ukazovat světu.“

Poděkovala jsem jí za tyčinku a vyrazila. Kdyby mi Beth nenosila jídlo, nejspíš bych celý den jen pila pivo.

Cestou k soudu v Draper City, nejbohatší části okresu Salt Lake, jsem poslouchala Stoneyho.

Strážný mě znal, a když jsem ho cestou do soudní síně míjela, prohodil: „Vypadáš fakt děsně, Dani.“

„Díky, Hanku. Vždycky je radost nechat se urazit od chlapa, co pořád žije se svou matkou.“

„Říkal jsem ti, že to je dočasný.“

Vešla jsem do soudní síně a u stolu zahlédla žalobkyni. Christina Montoyaová se na mě usmála a pohodlně se na židli opřela. „Pěkné představení u toho hlavního líčení s porotou. Nejspíš ten nejrychlejší verdikt, co jsem kdy dostala.“

Přikrčila jsem se vedle ní. Soudní líčení, které zmínila, byla hotová katastrofa – šlo o řízení pod vlivem, kde se můj klient dostal před soud a prohlásil, že večer předtím vypil šestnáct piv, ale cítí se v pohodě. Nechápu, co to do něj vjelo, že tohle řekl; jeho výpověď jsme prošli desetkrát. Christina měla prostě úžasně milou povahu, která lidi přiměla k upřímnosti. Možná byl můj klient jen zaskočený. Porota ho odsoudila ani ne za minutu.

„Máš pořádně škodolibou radost?“ zeptala jsem se.

„Já nemám škodolibou radost. No, možná trošku. Tak hrozně ses snažila vyhrát. Vlastně to bylo roztomilé.“

„Kdyby se držel naší strategie, klidně to mohlo dopadnout úplně naopak. A chci věřit, že bych byla taková dáma, která by v sobě škodolibou radost nehýčkala.“

Pokrčila rameny. „Kdy si zas vyrazíme?“

„Co na oběd?“

„Prima. Ale dostanu se odsud až v jednu.“ Otevřela horní složku. „A k našemu drahému panu Passeymu – překvalifikuju to na přestupek a uložím mu sníženou pokutu výměnou za přiznání viny.“

„Platí.“

Přestupek byl trestný čin, který nebyl trestným činem. Neobjevil se v trestním rejstříku a nebylo možné uvěznění. Soudce mohl nařídit pokutu, ale neměl žádné jiné prostředky, jak ji vymáhat, než apelovat na čest obžalovaného. V každém případě se to počítalo za solidní vítězství. Obrátila jsem se k přítomným a vzadu spatřila sedět svého klienta, staršího muže s bílými vlasy. Naznačila jsem mu, aby mě následoval ven.

Postavili jsme se stranou od vchodu do soudní síně. „Marty, musíte přijmout dohodu, kterou jsem domluvila. Mají vás na videu, jak tu dívku mlátíte.“

„Byla na mě drzá. Už jsem vám to řekl. A nikdy předtím jsem nic takového neudělal.“

Netuším, proč tohle klienti pořád říkají – jako by si zasloužili, aby jejich problémy zmizely, protože je při tom dřív nikdo nepřistihl: „Já vím, že jsem toho chlápka zastřelil, ale předtím jsem jaktěživo nikoho nikdy nezabil.“ „Nechápu, proč mě ženou před soud; doteďka jsem nikoho nepřejel.“ „Já vím, že biju svou ženu, ale ještě mě za to nikdy neodsoudili; měli by to prostě zamítnout.“ „Vím, že jsem řídil opilej, ale chytili mě poprvý. Měli by ten případ prostě nechat plavat.“

„Marty, snížili to na přestupek. Nebudete to mít zapsané v rejstříku trestů a soudce smí uložit jen pokutu. Vy ji můžete zaplatit, nebo taky ne – a on vám v podstatě nemůže nic udělat.

„Musel bych říct, že jsem vinen?

„Ano.“

Zavrtěl hlavou. „Tak to nikdy. Neudělal jsem nic, co by si nezasloužila.“

Tohle byla nejspíš nejtěžší část mojí práce: přesvědčit nerozumné, aby se chovali rozumně. Tři svědci viděli, jak tu ženu udeřil, existovalo video natočené na mobilní telefon a soudce měl pět dcer a štvali ho chlapi, kteří na ženu vztáhli byť jen malíček. Občas jsem měla pocit, jako by moje práce nebyla nic jiného než naléhání na meč.

„Takže soud?“

Přikývl. „To rozhodně.“

Vrátili jsme se dovnitř, soudce se zazubil a řekl: „Paní Rollinsová. Vidím, že na sobě máte zase své nedělní šaty.“

Sklopila jsem pohled na džíny a sako a říkala si, že vypadají v pohodě. Pak jsem si všimla svých bot. Nazula jsem si bílé kecky Chuck Taylors. No, to bylo riziko profese.

„Zavázala jsem si je, pane soudce. Jen pro vás.“

„Toho si vážím.“ Otočil se ke svému počítači. „Co uděláme s panem Passeym?“

„Proces, prosím.“

„Šedesát dní všem vyhovuje?“

„Ano,“ přisvědčila jsem.

„V pořádku, Vaše Ctihodnosti,“ přikývla Christina.

„Vaše Ctihodnosti, smím jen poznamenat, že je osvěžující být v soudní síni, kde píčoviny nemají místo. Myslím to v tom nejlepším.“

Jako bych zaslechla přítomné zalapat po dechu. Možná jsem neměla užít sprosté slovo u soudu, ale musela jsem dát soudci na vědomí, jak moc si cením toho, že na mě neřve, ani neponižuje mě nebo mého klienta. Klidný a rozvážný. I potom, co jsem zaklela, řekl jen: „Prosím, buďte tu v den soudu o půl hodiny dřív, abychom mohli projít pokyny pro porotu.“

Naklonila jsem se ke Christině a zašeptala: „Nech tu nabídku otevřenou. Pokusím se ho přimět, aby ji přijal.“

„Nic neslibuju.“

Když jsem se dostala ven, zkontrolovala jsem si mobil, abych viděla, jestli nemám zmeškaná volání od Stefana nebo našeho syna Jacka. Od dvou lidí, které jsem chtěla slyšet ze všeho nejvíc.

Teď jsem neměla trpělivost s Martym mluvit. Sejdu se s ním den před procesem, kdy spousta klientů začne být nervózní z toho, že je odsoudí, a uvidím, jestli ho dokážu přesvědčit, aby přistoupil na dohodu. Na další jednání jsem se k soudu měla dostavit až za pár hodin, tak jsem zašla do místního knihkupectví, na místo, co brzy vymizí jako dodo, takže si ho člověk musel užívat, dokud to šlo.

Obchod voněl kávou, prachem a knihami. Dala jsem si šálek kávy a chvíli se procházela.

Potom následoval rychlý oběd s Christinou v nějakém sushi baru, kde jsme mluvily o všem možném, jen ne o práci. Poprvé jsem se s ní setkala před soudní síní, kde dala pěstí do žaludku obžalovanému, který ji popadl za prso. Bylo z toho okamžité přátelství.

„Vypadáš smutně,“ prohodila.

Nevěděla jsem, jak na to odpovědět, tak jsem nám objednala dvě piva. Ona ho nechtěla, obě jsem teda vypila já.

Nato jsem zamířila k soudnímu dvoru Salt Lake City. Snažila jsem se zaparkovat na místě u chodníku, když se na něj zezadu začal cpát právník jménem Farley.

„To nemyslíš vážně!“ vyštěkla jsem. Stáhla jsem okýnko a zakřičela: „Najdi si vlastní místo, Farley.“

„Já tu byl první.“

„Leda hovno. Já už tam napůl jsem.“

„To já taky a předek má přednost.“

„Cože? Ani náhodou.“

„Ale jo. Laskavě se odkýbluj.“

Couvla jsem ještě pár centimetrů a lehce ťukla do jeho auta.

„Co to sakra děláš, Danielle! Tys do mě vrazila.“

Začala jsem túrovat motor a zadním nárazníkem jsem tlačila proti přednímu nárazníku jeho auta. Z nadávek řinoucích se z jeho pusy by se začervenal i pasák. Ještě jednou jsem pořádně zatlačila a on konečně vycouval. Když jel kolem mě, aby si někde za rohem našel jiné místo, ukázal mi prostředníček.

Justiční stráž u detektoru kovů na mě mávla, abych šla dál kolem davu přihlížejících, kteří čekali v řadě a mračili se na mě. „Hele,“ houkla jsem na ně a otočila jsem se k nim, „přetrpěla jsem tři roky na právech a ze stresu si uhnala anální trhliny. Za to mám nárok na nějakou kompenzaci, nemyslíte?“

„Ne. Vraťte se do fronty,“ ušklíbl se někdo. Ignorovala jsem ho a vydala se do soudní síně.

Případ bylo jednoduché obvinění z nebezpečného řízení. Můj chlápek a ještě jeden závodili ve vytuněných autech na ulici a chytil je polda, který odpočíval před bistrem s bagely. Můj klient seděl v zadní řadě se svou přítelkyní. Měl černé vlasy natužené do špiček, masivní stříbrný řetěz a na paži vytetovanou nahou striptérku, kterou měl dnes potřebu vystavovat na odiv v celé její kráse před soudci a žalobci.

Nestrávila jsem tam ani deset minut. Rychlé doznání viny, šest set dolarů pokuta a hodně štěstí klientovi.

Čtyři

Odpoledne působila moje kancelář chladněji a prázdněji, a pokud to jen trochu šlo, snažila jsem se tam vůbec nebýt. Konzultace s klienty byly jediným důvodem, proč jsem tam po druhé hodině chodila. U předního stolu seděla Kelly a něco psala na počítači. Kelly jsem našla v jedné velké společnosti a byla čerstvě po vysoké, když jsem k nim do firmy přišla pro písemné svědectví. Všichni se tam chovali k zaměstnancům, a obzvlášť k ženám, jako ke kusu hadru. Při výpovědi ji společníci firmy přinutili, aby tiše seděla v rohu. Jeden z nich, hřmotný chlap v drahém šedém obleku s pořádnými mužskými prsy, prohodil něco, co mi hnulo žlučí, a tak jsem ho nazvala Adolfem Titlerem, což ji rozesmálo tak, že se nemohla uklidnit. Ten společník ji rovnou na místě vyhodil a já ji okamžitě najala.

„Jedna schůzka byla zrušená, lidé na tu druhou by tu měli být za chviličku,“ řekla.

Posadila jsem se ke stolu. Na zdi visely moje diplomy z vysoké spolu s různými oceněními, která neznamenala vůbec nic, ale na klienty to tak nějak působilo. Opřela jsem si hlavu a přemýšlela o svém včerejším rozhovoru s Michelle. Nechápala jsem, jak může být fér, aby holka jako Peyton, masová vražedkyně kachen, získala chlapa, jako byl můj ex. Stefan byl skromný a milý a ona nevkusná a krutá lovkyně, co se směšným úsměvem na obličeji pózovala vedle nádherných zvířat, která právě zabila. Ale co jsem s tím mohla dělat? Život se zdál být náhodným chaosem na náhodném chaosu a člověka vláčel podle své libosti. Možná šlo o to neukazovat životu, jakou moc doopravdy má. A taky jsem Stefana podvedla. Měl plné právo mě opustit a vzít si, koho chtěl, a já neměla žádné právo si stěžovat.

Ozval se bzučák a Kelly mi oznámila: „Jsou tady.“

„Pošli je sem.“

O chvilku později vešel pár středního věku s chlapcem. Muž měl na sobě rudou bundu s logem FHY Pharmaceuticals přes prsa a šedé tepláky, žena pěkný svetr. Chlapci bylo asi šestnáct nebo sedmnáct. Byl černý a jeho rodiče bílí.

Kluk zvedl ruce, zkřížil prsty, pak je narovnal, rozhlédl se po kanceláři a široce se usmál. Na bradě a rtech měl přilepené kousky jídla.

Žena mi podala ruku a já jí potřásla.

„Jsem Riley Thorneová, ráda vás poznávám,“ řekla tiše. „Tohle je můj manžel Robert a náš syn Teddy.“

„Ráda vás poznávám, lidi.“

„Já jsem sem vyjel výtahem,“ vyhrkl Teddy.

Jeho hlas přešel od hluboko posazeného k vysokému a na tváři mu zůstával široký úsměv. Nevěděla jsem, jakým typem postižení trpěl, ale bylo natolik vážné, že na ničem nedokázal udržet pohled moc dlouho. Očima přejel ze mě na diplomy na zdi, na okno, na stůl, na podlahu, pak zase na mě…

Riley Thorneová vytáhla iPad a obří sluchátka a chlapci je nasadila. Teddy se okamžitě zasmál a začal hrát nějakou hru, zatímco se všichni tři posadili.

„Jeho oficiální diagnóza je těžké mentální postižení, ale my ta slova v jeho přítomnosti nepoužíváme,“ řekla, protože vycítila mou zvědavost. „Adoptovali jsme ho ve třech měsících a zjistili to až… já nevím, asi o rok později. Nemohli jsme ho vrátit do toho strašného systému pěstounské péče, a tak už je to sedmnáct let náš chlapec.“

Jen jsem se přihlouple, chápavě zazubila, protože jsem prostě nevěděla, co jiného mám dělat. Pěstounskou péči jsem znala dobře a ani jednou nikdo nikdy neuvažoval o tom, že by mě adoptoval. Byl to sen každého dítěte v pěstounské péči, že si vás nějaká milující rodina vezme za vlastní, a já přemýšlela, jak moc by byl můj život jiný, kdyby mě byl adoptoval tak milý pár, jako byl tento.

„Moje sekretářka mi řekla, že někoho ve vaší rodině obvinili z distribuce drog, je to tak?“

Přikývla. „Jde o Teddyho.“

Podívala jsem se na něj. Právě vydal zvuk mezi zasmáním a škytnutím a nepřetržitě ťukal do iPadu.

„O Teddyho?“ podivila jsem se.

„Ano, je to jako trapný vtip, paní Rollinsová.“

„Říkejte mi Dani. Proč je to vtip?“

„Teddy nechodí ven. Nemá žádné přátele, tedy ne doopravdy. Jen pár dětí ze třídy, kam ho vozíme čtyřikrát týdně. A sousedovic kluka, kterého Teddy prostě zbožňuje – Kevina. Teddy ho zná celý život.“ Na chvíli se odmlčela. „Kevin je, jak to mám říct, všechno, co Teddy není. Sportuje, je v baseballovém týmu střední školy, chodí s dívkami na rande…“

„Má stipendium jako hráč státu Arizona,“ vložil se do hovoru Robert Thorne. V jeho hlase byla zřejmá hrdost, jako by mluvil o svém vlastním synovi. „Je to dobrý kluk. Jako Teddy. Oba jsou.“

„Ano,“ přisvědčila Riley smutně. „Takže si umíte představit, že ho má Teddy opravdu rád. Nevím proč, ale zeptal se Teddyho, jestli si nechce jít zahrát nějaké hry do domu jejich kamaráda. Nepouštíme Teddyho samotného ven, tak jsem řekla, že to nejde. Jenže Teddy moc chtěl jít, tak se vykradl ven a s Kevinem šel. Neznám sice všechny detaily, ale pak se najednou u nás doma objevila policie s tím, že Teddy byl zatčen, když se pokoušel prodat kokain. Teddy neví, co kokain je. Nemá žádnou představu o penězích či bohatství. Nedokázal by něco prodat, i kdyby chtěl.“

Znovu jsem se na Teddyho podívala. Pusu měl otevřenou, jak ho iPad naprosto pohltil. Pěkný kluk v tričku s tolika skvrnami, že ani nešly spočítat. Měl velké, mírné, hnědé oči, které se podobaly laním: nevinné a upřímné.

„Je tohle první obvinění z trestného činu, které kdy Teddy dostal?“

„No jistě. Nikdy neopouští dům, jen si hraje před domem a sleduje Kevina a jeho kamarády.“

„A je mu sedmnáct?“

„Ano, ale brzy mu bude osmnáct.“

„Nevadilo by, kdybych si s ním promluvila?“

Jemně stáhla synovi z hlavy sluchátka a řekla: „Teddy, tohle je Danielle. Ráda by ti položila pár otázek.“

Teddy se na mě podíval, vydechl nosem a řekl: „Já jsem sem vyjel výtahem.“

„Já vím. Bylo to prima?“

„Jo, jede fakt rychle.“

„Na mě až trošku moc rychle. Co to hraješ?“

„E… jsou to ptáci a lítaj ve vzduchu a narážej do těch prasat.“

„To jsem už někdy hrála.“ Naklonila jsem se k němu. „Teddy, pamatuješ si, jak jsi onehdy večer šel ven s kamarádem Kevinem?“

„Kevin… Kevin je můj kamarád.“

„Vážně?“

„Kevin je můj kamarád, jo. Říká, že jsme kámoši.“ Sklopil pohled na stůl. „Říká, že jsme kámoši.“

„Ten večer, když jsi šel ven s Kevinem, pamatuješ si na to, co se stalo?“

„Ne, protože Kevin řekl, že jsme kámoši, víš. Tak si to nepamatuju.“

„Já vím, že Kevin je tvůj kámoš, Teddy, ale on by chtěl, abys mi řekl, co se stalo. Jsem tady, abych ti pomohla.“

Na okamžik zachmuřil čelo. „Jo, Kevin je můj kámoš. A slíbil, že mě vezme ven a budem hrát hry. A že si můžem zahrát basketbal, protože má míč. Já nemůžu hrát basketbal. Moje máma říká, že bych si ublížil. Ublížil bych si. A tak mě Kevin vzal, abysme mohli hrát.“

„Kde jsi byl s Kevinem ten večer, když jsi s ním šel ven?“

„V jednom domě. A měli tam ovocnej punč.“ Zasmál se. „Měli ovocnej punč a Kevin řekl, že si můžu dát, kolik chci, a oni hráli hry.“

„Pamatuješ si, co se stalo potom, co jste si dali ovocnej punč?“

„Jo, jeli jsme autem, jeli jsme autem a pak přijela policie a pak jsem jel domů. Jel jsem domů. Kevin řekl, že to bude dobrý a že se o mě postará. Jel jsem domů.“

„Policista řekl, že ho nevezmou do vězení kvůli jeho stavu,“ řekla Riley. „Byl to milý muž. Přivezl nám ho zpátky.“

„Jo, jel jsem v policejním autě, ale říkali, že nemůžu slyšet sirénu, víš? Siréna je jen pro naléhavý případy.“

„Přesně tak, kámo, to je.“ Na okamžik jsem se zamyslela. „Řekl ti Kevin, abys ten večer něco udělal?“

„Jo, hráli jsme hry, víš. A měli jsme hrát basketbal, ale fotbal ne, protože Kevin řekl, že fotbal je na hovno.“

„Teddy!“ vydechla Riley.

Nechtěně jsem se zasmála. Pak jsem si odkašlala, když se na mě jeho rodiče nesouhlasně zadívali. „Pověz mi o té policii, Teddy. Kdy se tam policie dostala?“

„Jo, policie řekla, že můžu jet jejich autem, ale sirénu neuslyším, víš? Protože ta je jen pro naléhavý případy.“

Přikývla jsem. Opřela jsem se na kancelářském křesle a zadívala se na rodiče. Riley synovi zase nasadila sluchátka.

„Byla jste nám doporučena členem naší farnosti. Billym Nielsonem. Řekl, že jste mu jednou pomohla.“

Na Billyho jsem si pamatovala. Byl obviněn ze sexuálního ublížení na zdraví poté, co si špatně vyložil nějaké signály a osahával dívku, se kterou si domluvil rande na Tinderu. Nádavkem k tomu, že ho dívka seřezala – byla to MMA bojovnice –, byl také zatčen. Dokázala jsem ho dostat ven s pokutou a několika terapeutickými sezeními.

Upřeně jsem sledovala Teddyho a žaludek se mi svíral do pevného uzlu. Vůbec jsem netušila proč, ale něco na tomhle případu vysílalo signály, abych se od něj raději držela dál. „V jakém okrese se to stalo?“

„V Hooveru.“

„Vydržte chvilku.“

Na státním zastupitelství okresu Hoover jsem znala jednu z kontrolních žalobkyň Lauren Haileyovou. Nemluvila jsem s ní měsíce a nemohla jsem si vzpomenout proč. Zavolala jsem jí na mobil a zvedla ho po pár zazvoněních.

„Danielle Rollinsová,“ prohlásila. „To mě teda podrž.“

„Nevím, co tím myslíš, ale beru to tak, že jsi ráda, že mě slyšíš.“

„Voláš, abys sis domluvila termín, kdy si to zas rozdáš s mým přítelem?“

Aha, tak proto jsem s ní nemluvila tak dlouho.

„Říkala jsem ti to,“ zašeptala jsem a doufala, že to Thorneovi neuslyší. „Políbil mě tak rychle, že jsem ho nestihla odstrčit.“ Na chvíli se mezi námi rozhostilo trapné ticho. „A vůbec, neměla jsem tě za někoho, kdo by v sobě živil zášť.“

„Ale já už to překonala. Nejsi tak důležitá. A stejně jsem toho blba pustila k vodě.“

„S tím souhlasím. Ten chlap byl šmejd. Ale poslyš, potřebuju od tebe jednu rychlou laskavost a prosím nezavěšuj. Mám v kanceláři kluka jménem Teddy…“

„Theodora,“ zašeptala jeho matka.

„Theodora Thornea. Před pár dny ho zabásli za distribuci. Jen jsem chtěla vědět, jestli se na tom už dělá.“

„Vydrž,“ povzdechla si. Uslyšela jsem, jak ťuká na klávesnici. Pak se ozvala: „Jo, dneska jsme dostali zprávy od detektivů.“

„A?“

„A tenhle týden bychom to měli podat.“

„Podat? Zmínili detektivové v těch zprávách Teddyho… stav?“

„Jo, napsali, že trpí možnými duševními poruchami. A co?“

„Mám ho tady před sebou, Lauren, a je to dost vážný. Není šance, že by věděl, co dělá.“

„Nevím, co ti na to mám říct. Lidi předstírají problémy s duševním zdravím pořád, aby se vyhnuli obžalobě z trestného činu. Vyřeš to s prokurátorem, jakmile to bude podané.“

„Neudělala bys mi laskavost a nepozdržela ten případ chvíli, abych se na něj mohla podívat?“

„Je to spousta koksu a máme tři svědky, co tvrdí, že Teddy byl ten, kdo obchod uzavíral.“

Opřela jsem si hlavu o opěrku. Teď to dávalo smysl. „Ukázali na něj prstem, jo?“

„Všichni čtyři jsou obvinění z distribuce, ale ano, řekli, že to byl Theodorův koks a jeho obchod.“

Tohle bylo, prosím, utažské právo. „Zákon o nepřímé držbě“ říkal, že když někdo věděl, že jsou v blízkém okolí drogy, drogy mu oficiálně patřily. Čtyři kluci v autě s trávou v palubním panelu? Jestli všichni čtyři věděli, že tam ta tráva je, vlastně nezáleželo na tom, čí ve skutečnosti byla; i v případě, že ji žádný z nich nechtěl kouřit, všichni čtyři by byli obvinění. Teddy byl prostě na špatném místě ve špatnou dobu.

„Můžeš mi dát pár dnů, abych tě přesvědčila o tom, abys to nepodávala?“

„Promiň, Dani, už to schválila Sandy.“

„Tak rychle?“

„Říkala jsem ti, byla tam hromada koksu.“

„Kolik?“

„Osm.“

„Osm kilo? Určitě?“

„Určitě.“

Podívala jsem se na Teddyho, který byl zase ponořený do iPadu. „No, cením si toho, žes mi to řekla. Dám jim to vědět.“

Zavěsila jsem a obrátila se na Riley a jejího manžela. Ten zíral z okna s pohledem, který mi říkal, že tu nechce být. Jen Riley projevovala skutečný zájem.

„Zatkli ho s osmi kily. Vzato pouliční cenou, to je skoro za dvě stě tisíc dolarů koksu. Mám pocit, že ti druzí kluci ukázali prstem na Teddyho, protože doufali, že oni se do potíží nedostanou. Přesto je to pro obyčejné teenagery i tak spousta koksu.“

„Pochopitelně svalili vinu na něj. Proto potřebujeme vaši pomoc.“

Chvíli jsem na ni zírala. Teddyho případ půjde k soudu pro mladistvé. Většina soudců nerada posílala děti do nápravného zařízení, pokud nemuseli, a rozhodně ne za drogové přestupky. Bylo pravděpodobné, že i kdyby Teddy rovnou přiznal vinu, uložili by mu veřejně prospěšné práce. Ani by se mu to neobjevilo v rejstříku, až by mu bylo osmnáct, protože bychom to mohli nechat vymazat, jakmile by toho věku dosáhl.

Přesto jsem si nebyla jistá, že do toho chci jít.

„Abych byla upřímná, Riley, myslím, že mě nepotřebujete. Do vězení nepůjde, protože je mladistvý, a můžete požádat o soudem jmenovaného právního zástupce, jestli chcete.“

„Ale my chceme vás.“

„Myslím, že mě nepotřebujete.“

Na okamžik zaváhala. „Proč ten případ nechcete?“

Na tu otázku jsem nemohla odpovědět upřímně. Jak bych vysvětlila matce, že podle mě je její dítě nevinné a že takový tlak v životě nepotřebuju? Jistě, nejspíš ho jen plesknou přes prsty, ale možná ne. Okres Hoover měl ty nejagresivnější žalobce, policii a soudce v celém státě – ten typ lidí, kteří měli za to, že porušit zákon proto, aby si ho vynutili, je prostě dobrá strategie. Můžou se pokusit ho poslat do nápravného zařízení a dítě jako Teddy nebylo vybavené na to, aby tam zvládlo byť jen krátký pobyt.

„Můžu si to přes noc rozmyslet?“ zeptala jsem se.

„Jestli je to kvůli penězům, máme malé úspory. To je to nejmenší, co pro Teddyho můžeme udělat, než… než mu bude osmnáct.“

„Nejde o peníze. Nechte mě to den promyslet a já se vám zítra ozvu.“

Než odešli, potřásli jsme si rukama. Teddy měl dál hlavu schýlenou nad iPadem, a když mu matka sundala sluchátka, zajímal se jen o jedno: „Pojedem výtahem?“

„Ano, zlato.“

Zavýskl, jako by vyhrál v loterii, a z kanceláře doslova vyletěl.

Pět

Ten večer jsem seděla doma a snažila se sledovat opakování Alfa. Seriál ve mně vyvolával příjemné pocity z dětství, i když jich bylo jen pár. Podívala jsem se na dvě epizody a pak televizi vypnula. Pořád jsem myslela na Teddyho. Říkala jsem si, že ten případ nechci, ale věděla jsem, že je ve vzduchu něco zajímavého. Případ prošel přes žalobce nějak moc rychle. Detektiv, který dokončí a odevzdá zprávu během několika dní, byl ohromující, a pak dozorující žalobce, co schválí spis k případu den dva nato, byl neuvěřitelný a k tomu ještě skutečnost, že se jednalo o případ s mladistvým… prostě to nedávalo smysl. Proč se tolik namáhat s případem, který stejně skončí veřejně prospěšnými pracemi, pokud vůbec?

Neměla jsem žádné iluze o mentálně postižených v trestním soudnictví. Neměli žádné úlevy. Pokud postižení nebylo přímo zodpovědné za spáchaný čin – a sakra, jak mohl někdo něco takového prokázat? –, byli bráni stejně jako kdokoli jiný. Teddyho postižení by vyvolalo soucit, soudce by zvážil polehčující okolnosti, ale nejspíš by to neanulovalo záměr spáchat zločin. Soudili by ho podle stejných standardů jako kterékoli jiné dítě jeho věku.

Neměla jsem chuť být sama, tak jsem skočila do auta a vyjela do kopců hogofogo čtvrti Federal Heights. Vypnula jsem světla a zastavila před domem Peyton, úkladné vražedkyně bažantů. Stefan se k ní nastěhoval před šesti měsíci, asi rok po našem rozvodu. V době, kdy rozvod končil, jsem byla totálně na dně a oba jsme se shodli na tom, že Jackovi bude nejlíp, když bude bydlet se svým otcem. Ale neměla jsem tušení, že budou žít s ženskou, kterou jsem opovrhovala.

Zaparkovala jsem na druhé straně ulice u obrubníku a zadívala se na pár světel v domě, ale v oknech jsem nikoho nezahlédla. Sedět tady a zírat na nový dům svého exmanžela bylo příšerné snad dvaceti různými způsoby, ale přinášelo mi to jistý klid, který jsem nikde jinde získat nedokázala.

Najednou někdo zaťukal na okénko a já sebou trhla.

„Do prdele!“ vydechla jsem, když jsem za sklem spatřila milý obličej svého syna. Stáhla jsem okýnko. „Nejspíš mi dlužíš nový spoďáry.“

„Teda fuj, mami.“

„Pravda bolí.“

„Co tu děláš?“

Strčila jsem si do pusy nezapálenou cigaretu, pak ji vytáhla a vzala si místo toho žvýkačku. „Jen si hraju na stalkerku. Co děláš venku?“

„Byl jsem u kamarádky.“

„U jaký?“

„Prostě kamarádky. Tu neznáš.“

„Je to tvoje holka?“

„Nebuď trapná.“ Jack si položil předloktí na dveře a opřel si o ně bradu. „Jak bylo v práci?“

„Děs.“

„Proč?“

„Jeden klient potřebuje obhájce, ale já ho obhajovat nechci.“

„A proč ho nechceš obhajovat?“

„Ty seš ale malej zvědavej mizera, víš to?“

Zazubil se. „Tak proč ne? Vždycky jsi mi říkala, že obhájci v trestním řízení buď obhajujou každýho, nebo neobhajujou nikoho, protože ve skutečnosti bojujou za ústavu, a ne za lidi.“

„To jsem řekla?“

Přikývl.

Do prdele.

„Hm. Já ti nevím. Tenhle… prostě nevím. Ten kluk je postiženej a podle mě je nevinnej.“

„A? Díky tomu bys měla mít snadnou práci, ne?“

„Kéž by.“ Podívala jsem se na dům. „Je tvůj táta doma?“

„Ne. Pojď dál.“

Měla jsem za to, že Peyton se Stefanem by nejspíš byli proti, ale přemohla mě zvědavost. Proto jsem se vydala za svým synem do Peytonina domu. Byla jsem uvnitř několikrát, ale nikdy bez toho, že by tam se mnou byla Peyton nebo Stefan. Teď jsem si mohla věci pořádně prohlédnout – zhodnotit svou konkurenci.

Fotky na krbové římse byly horší, než jsem si myslela. Bylo jich nejmíň dvacet. Na každé z nich smějící se nebo usmívající se Stefan. Obzvlášť při pohledu na jednu fotku mě ošklivě zamrazilo v zádech: Peyton ho líbala při západu slunce na nějaké exotické pláži, kam jsem si ho nikdy nemohla dovolit vzít. Ta psychopatka používala svoje peníze jako zbraň.

Neznala jsem všechny detaily, ale z toho, co mi řekl Jack, se ti dva seznámili na charitativní akci, kde měl Stefan přednášku o významu historie pro moderní život. Peyton mi připadala jako typ, kterému je historie úplně ukradená, tak jsem přemýšlela, jestli ho prostě brala jako trofej. Pohledný intelektuál, kterého mohla vzít na společenské události a charitativní plesy, aby jí na ruce visel jako ozdoba.

„Jak se má tvůj táta?“ zeptala jsem se.

„Myslíš, jestli je šťastnej?“

Ten kluk byl vnímavý. Nebo jsem prostě byla tak průhledná. Čím byli lidi starší, tím jako by byli průhlednější. „Je?“

„Já nevím. Možná.“

„Mluví někdy o mně?“

„Ani ne. Hele, nechceš něco k jídlu?“ zeptal se.

„Ne, ale dám si džus, jestli máš.“

„Stačí pomerančovej?“

„Jasně.“

Přešla jsem od římsy ke schodům vedoucím do suterénu. Dole jsem ještě nikdy nebyla.

„Tam dole má Peyton všechny svoje vycpaniny,“ řekl Jack. „Hosti tam nesměj.“

Aha, teď rozhodně půjdu tam dolů.

Rychle jsem schody seběhla a rozsvítila. Bylo to mužské útočiště / ženské útočiště epických rozměrů. Bar, na zdi televize s plochou obrazovkou, kulečník, videoherní sestava a na protějších zdech hlavy asi dvaceti zvířat. Jelen, antilopa, medvěd, puma, los a tygr. Zatracenej tygr. Kdo má na zdi pověšenou hlavu tygra?

Přehlédla jsem bar a popadla lahev piva. Když jsem ho upíjela, všimla jsem si další sbírky fotografií. Na těchhle byla Peyton v celé své pseudomužné slávě. Peyton zvedá hlavu mrtvého jelena, Peyton třímá mrtvou rybu, Peyton vedle mrtvoly žraloka, Peyton stojí nad tělem slona, jednou nohou ve vysoké botě spočívá na jeho úžasné hlavě… Bylo to stejné jako se dívat na vnitřní myšlenky masového vraha. „Jo, hrozně ráda zabíjela zvířata,“ řekla by později sousedka, „ale vůbec jsme netušili, že zajde tak daleko a bude si nábytek vyrábět z lidských kostí. To vážně nikdo nečekal.“

„Mami?“

„Jsem v suterénu.“

Sešel po schodech a do volné ruky mi strčil sklenici pomerančového džusu. Posadila jsem se na gauč vedle televize a dala si nohy na stolek vyrobený z nějakého nóbl dřeva. Nejspíš z mladého stromku, který porazila a nechala, aby se na to jeho rodiče dívali.

„Mami, můžu se tě na něco zeptat?“

„Jasně, že můžeš, ty moje čtyřiadvacetikarátový zlato.“

„Jak to, že nemáš přítele? Teda, vím, že chodíš na rande, chlapi tě milujou, ale prostě, jak to, že nemáš přítele?“

„Chlapi mě milujou? Odkud to máš?“

„No tak. Všichni tátové mých kámošů, co tě uviděj, se do tebe zamilujou. A vídám některý zprávy, co dostáváš od lidí. Jak to, že teda nemáš přítele?“

Vydechla jsem nosem a znova se trošku napila. „Občas, broučku, někoho miluješ tak moc, že i když už je po všem, ta láska se ti lepí na žebra a nechce se pustit. Do poslední chvíle se drží, dokud naděje nakonec navěky nezmizí, nebo nenajdeš někoho jinýho, kdo zabere jeho místo. Ale do tý doby trčíš na místě.“

Vzpomněla jsem si na chvíli, kdy jsem Stefana prvně potkala. Potrhlý vědátor, který spadl z motorky a zlomil si ruku. Jeho tehdejší přítelkyně, holka dost podobná Peyton, se nehodlala obtěžovat, aby ho odvezla do nemocnice, a řekla mu, ať se tam odveze sám. Náhodou jsem byla na nádvoří kolejí, kde se to stalo, a slyšela jsem, co řekla. Úplně mě znechutila, tak jsem ho tam vzala sama. Další den se s ní rozešel, o týden později už jsme tvořili pár a dva roky nato jsme se vzali.

„Mami… táta se k tobě nevrátí. Nechce si tím znova procházet.“

„Tvůj otec a já jsme prožívali těžký chvíle a já byla sama. Cítila jsem se… Ne, to je výmluva. Pro to, co jsem udělala, neexistuje omluva. Podvedla jsem ho a on mi byl oddaný. Zasloužím si, co mám. Jenže to kvůli tomu nebolí o nic míň.“

Otevřely se dveře a já uslyšela hluboký basový smích Peyton, tygřího snajpra.

„Jacky?“ zavolal Stefan.

„Tady dole, tati, s mámou.“

Smích rázem ustal. Na chvíli se rozhostilo ticho, pak se na schodech rozezněly chvatné kroky dvou párů nohou spěchajících dolů. Objevila se Peyton v oslňujících černých šatech a blyštivých hodinkách, Stefan byl v obleku a kravatě. Blonďaté vlasy měl ostříhané nakrátko a na očích nějaký nový, elegantní model brýlí, které jsem na něm ještě neviděla.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Nečistá hra.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.