Přeložila Alice Hyrmanová McElveen

Tato kniha vychází s finanční podporou Literature Ireland.

A GHOST IN THE THROAT

Copyright © Doireann Ní Ghríofa 2020

All rights reserved

Translation © Alice Hyrmanová McElveen, 2021

Tato kniha vychází s finanční podporou Literature Ireland.

ISBN 978-80-207-2079-5

Třem Elenám, jež rozsvítily lampu, kterou si svítím na cestu:

Eileen Blake, Eileen Forkan

a Eibhlín Dubh Ní Chonaill

Jsme ozvěna, která utíká s drobným dupotem

řadou místností.

– Czesław Miłosz

Dá dtéadh mo ghlao chun cinn

Go Doire Fhíonáin mór laistiar

Kdyby můj nářek doletěl až

do vznešeného Derrynane

– Eibhlín Dubh Ní Chonaill

1. ženský text

thug mo shúil aire duit,

thug mo chroí taitneamh duit,

jak se mé oko tebou rozdychtilo,

jak se mé srdce tebou roztoužilo,

– Eibhlín Dubh Ní Chonaill

TOHLE JE ŽENSKÝ TEXT.

Tohle je ženský text, složený při skládání něčího prádla. Chovám si ho v mysli a on mi roste, něžně a zvolna, zatímco rukama konám nesčetné navyklé práce.

Tohle je ženský text, zrozený z viny a touhy, sestehovaný za hudebního doprovodu dětských kreslených filmů.

Tohle je ženský text a je tak trochu zázrak, že vůbec existuje, teď, v téhle podobě, přenášený do jiného vědomí obyčejným kouzlem tisku. Obyčejný je i odraz myšlenky, která se teď snáší z mého těla do vašeho.

Tohle je ženský text, sepsaný v jedenadvacátém století. Jak pozdě už je. Jak moc se změnilo. Jak málo.

Tohle je ženský text, který je také caoineadh: pohřební zpěv i píseň pracovní, nářek i ozvěna, chorál i žalm, oslavná hymna, jásot i kvílení. Přidejte se k ní.

2012

Všechna moje rána jsou přibližně stejná. Dám manželovi pusu a trochu se mi přitom sevře srdce – ať se naše ranní loučení opakuje sebečastěji, vždycky se mi po něm stýská, hned když odejde. Řev jeho motorky ještě doznívá v dálce a já už pospíchám do svého vlastního dne. Nejdřív nakrmím naše syny, pak naplním myčku, posbírám hračky, utřu rozlité loužičky, mrknu na hodiny, odvedu nejstaršího do školy, vrátím se s batoletem a miminkem, vzdychám a štěkám, směju se a pusinkuju, sesunu se na gauč, abych nejmenšího nakojila, znovu mrknu na hodiny, několikrát nahlas přečtu Tuze hladovou housenku, v koupelně nad umyvadlem se pokouším vypláchnout z ohonu miminčí zvratky, bezúspěšně, z kostek postavím věž na zbourání, snažím se vytřít podlahu, vzdám to, když se miminko rozbrečí, pofoukám kolínka prostředního, který na nedovytřené podlaze uklouzl, ještě jednou mrknu na hodiny, utřu další rozlitou šťávu, posadím prostředního ke stolu se skládačkou a nesu nejmladšího nahoru na spaníčko.

Miminko spí v postýlce z třetí ruky, kterou drží pohromadě tlustá černá lepicí páska, a stěny ložnice v našem podnájmu nezdobí nástěnné malůvky v pastelových barvách, ale černá souhvězdí plísně. Nikdy si nevzpomenu na žádnou ukolébavku, tak se uchyluju k melodiím ze svých pubertálních magnetofonových pásek. Byla jsem tehdy posedlá písničkou Karma Police a přetáčela cívku tolikrát, až jsem měla strach, jestli se hnědá páska nepřetrhne, ale kdykoliv jsem zmáčkla Play, zahrál mi ji magnetofon znovu. Teď se k té melodii z vyčerpání vrátím, tiše ji broukám, když mi miminko mlaská u prsu. Jakmile se pustí a zavře oči, plížím se pryč a znovu mi napadne, jak často okamžiky mých dnů prožívá bezpočet jiných žen v bezpočtu jiných místností, ve společném textu našich dní. Chtěla bych vědět, jestli tu svou denní dřinu také milují tolik jako já, jestli se stejnou radostí postupně odškrtávají položky ze seznamů, jako je ten můj, plných takových samozřejmostí jako:

Do školy

Vytřít podlahu

Vyluxovat nahoře

Odsávačka

Smetí

Myčka

Prádlo

Umýt záchody

Mléko/ špenát/ kuře/ ovesné vločky

Ze školy

Banka a hřiště

Večeře

Koupání

Spaní

Mám ten seznam vždycky po ruce jako telefon, a kdykoliv z něj nějaký úkol odškrtnu, pocítím hluboké uspokojení. V takovém vymazávání je radost. Ať se domácím pracím věnuju sebevíc, každá do pořádku uvedená místnost se mi za zády rychle znovu vymkne z kontroly, jako by neviditelná ruka už začínala psát nové seznamy mých zítřejších dnů: další uklízení, další luxování, další utírání prachu a loužiček, další vytírání, mytí, čištění a leštění. Když je můj muž doma, tak se o práci dělíme, ale když jsem sama, pracuju sama. Jemu to neříkám, ale mně to tak vyhovuje víc. Ráda mám věci pod kontrolou. Navzdory všem těm úkolům na seznamu a zápalu, s jakým se oddávám jejich plnění, vládne v našem domě stejný veselý nepořádek jako ve všech ostatních domácnostech s malými dětmi, není to tu ani čistší, ani špinavější.

Dnes ráno jsem zatím odškrtla jen položku Do školy, pod kterou patří: probudit děti, obléknout je, umýt a nakrmit, sklidit ze stolu po snídani, najít kabáty, čepice a boty, vyčistit zuby, vykřiknout slovo „boty“ několikrát za sebou, zabalit svačinu, překontrolovat školní tašku, znovu zavolat „boty“ a potom konečně dojít do školy a zpátky. Od návratu ze školy jsem stačila sotva tak napůl naplnit myčku, napůl pomoct synovi se skládačkou a napůl vytřít podlahu – nic si zatím nevysloužilo vyškrtnutí ze seznamu. Já na tom svém seznamu lpím, protože právě on mě drží za ruku a vodí mě mými dny, rozděluje mi hodiny do malých, po sobě jdoucích, proveditelných úkolů. Na konci dobrého seznamu, když už zase ležím v náruči svého spícího muže, zbývá z těch slov jen řada škrtů, kterou pozoruju s radostí a uspokojením, protože postupné vymazávání toho ručně psaného dokladu mi dává pocit, že jsem ty hodiny nepromarnila, že jsem vykonala něco hodnotného. Ten seznam je moje mapa i kompas.

Teď si uvědomím, že se začínám opožďovat, tak přelétnu očima text dnešních úkolů, abych se zorientovala, pak spustím myčku, a to slovo přeškrtnu. S úsměvem pomáhám prostřednímu najít ztracený dílek skládačky, zatleskám mu, když ji dokončí, a potom teprve sáhnu po dálkovém ovladači. Ale nevezmu syna na klín, nechovám ho, když se dívá na Oktonauty. Nepřisednu si k němu na gauč, abych si na deset minut zavřela unavené oči. Místo toho pospíchám do kuchyně, dovytřu podlahu, vysypu odpadkové koše a pak si ty položky s vítězným gestem odškrtnu ze seznamu.

U dřezu si vydrhnu ruce, nehty i zápěstí, a pak ještě jednou. Z parního sterilizátoru vyndám součásti nástavců a filtrů k sestavení elektrické odsávačky. Tyhle strojky nejsou laciné a já teď už nemám placené zaměstnání, tak jsem tu svoji koupila z druhé ruky. Inzerát na obrazovce působil téměř tak dojemně jako ta nejkratší povídka o dětských bačkůrkách, která se obvykle připisuje Ernestu Hemingwayovi –

Kupní cena €209, prodám za €45, dohoda možná.

Jednou použitá.

Už mnoho měsíců tahle mašinka a já spolu každé dopoledne provádíme stejný jednoduchý rituál za účelem sběru mléka pro cizí miminka. Já si rozepnu podprsenku a vložím prs do nástavce. Je to vždycky ten pravý, protože můj levý prs je lenoch a lajdák: už měsíc po porodu to prakticky vzdal, takže jak miminko, tak mašinku musí teď pravý obsloužit sám. Zmáčknu vypínač, cuknu sebou, jak mi to nešikovně zatáhne za bradavku, upravím si pozici a otočím knoflíkem, který řídí sílu tahu odsávačky. Začíná vždycky krátkými, silnými tahy, napodobuje rytmus rychlého sání děťátka, dokud si není jistá, že už mléko rozpumpovala. Po chvíli se ustálí do pravidelného rytmu: dlouhý zátah, uvolnit, dlouhý zátah, uvolnit. Pocit v okolí bradavky připomíná nejspíš sérii drobných šoků statické elektřiny nebo jakousi podivnou komplikaci brnění prsu. Na rozdíl od kojení tenhle proces nikdy není příjemný, vždycky pálí, ale přitom se dá celkem snadno vydržet. Na naléhání odsávačky se mléko nakonec rozhoupá a spustí se mi odněkud v podpaží. Z bradavky ukápne kapka a mašinka ji vcucne, pak další a další, až se na dně lahvičky nasbírá loužička. Odvrátím zrak.

Některé dny, když jsem zvlášť unavená, zůstanu jen tak sedět a koukám do prázdna, nebo si učtu deset minut z vypůjčené knížky, ale dnes ráno, jako už mnohokrát předtím, si vytáhnu ušmudlanou fotokopii básně s irským názvem Caoineadh Airt Uí Laoghaire a přivolám hlas jiné ženy, aby se mi na chvíli usadil v hrdle. Takhle trávím tu jedinou chvilku ticha, kterou za den mám: pustím si její hlas naplno, až mi v kombinaci s rytmickým pss fíí odsávačky přehluší všechno ostatní. Tužkou pak na okrajích stránek vstoupím do debaty s mnoha dřívějšími verzemi sebe samé v měnícím se záznamu myšlenek, kde každý otazník chce vědět víc o životě básnířky, která Caoineadh složila, ale žádný se neptá na můj vlastní. Po několika minutách se vytrhnu a vidím, že odsávačka se mezitím naplnila teplou bledou tekutinou.

* * *

Když jsme se setkaly poprvé, byla jsem dítě a ona byla mrtvá už po staletí.

Podívejte se, je mi jedenáct: děvče, které nevyniká v počtech ani ve sportu, má zálibu v civění z oken a jeho jediný skutečný talent spočívá v bloudění duchem. Učitelka vyštěkne mé jméno a já se s leknutím vrátím do třídy v chatrném přístavku. Její hlas maluje slunný den v roce 1773 a v něm anglické vojáky přikrčené u cesty k útoku ze zálohy. Přidám si k tomu vodu z příkopu a promáčím jim kolena. Jejich muškety míří na mladého muže, který teď padá ze sedla, pomalu, jako ve zpomaleném záběru. Přijíždí žena na koni, poklekne nad ním a její hlas se zvedá v prastaré kombinaci dechu a slabik, které učitelka říká „caoineadh“, kvílení nebo nářek nad mrtvým. Ozvěna jejího hlasu je tak silná, že dolehne do dálky až k tmavovlasému děvčátku s okousanými nehty. Ke mně.

Ve třídě nám učitelka předloží obrázek té ženy, kde ji vidíme stát samotnou, rozevlátou v příhodném větříku jako růžolící venkovanku. Tohle je Eibhlín Dubh Ní Chonaill, říká nám, jedna z posledních šlechtičen starého irského řádu. Její příběh mi připadá smutný, to ano, ale taky trochu nezáživný. Učební látka. Nuda. Pohledem už jsem odlétla někam s hejnem vran a do hlavy se mi zase vrací písnička, kterou nejvíc nesnáším, „and you give yourself away…“ Ať dělám, co dělám, ta slova mi nechtějí dát pokoj.

* * *

Než si ji najdu znovu, tak si na naše první setkání už sotva vzpomínám.

V létech dospívání se tou básní romanticky poblázním, omdlívám nad příběhem tragické lásky, obsaženém v jejích verších. Když Eibhlín Dubh líčí, jak se na první pohled zamilovala do cizího člověka a utekla s ním, opustila svou rodinu, aby si ho vzala, zbožňuju ji za to, tak jako každá dospívající dívka miluje představu, že někam uteče navždy. Když pak najde svého milence zavražděného a loká jeho krev z dlaní, kreslím si po okrajích textu srdíčka protknutá šípem. Ačkoliv to ještě tak docela nechápu, tak pokaždé, když se vrátím k představě té klečící ženy, která pije krev z milencova těla, něco ve mně poskočí, něco, co mi připomene ten vnitřní záblesk, jaký cítím, když chlapec přitiskne své mladistvé boky na moje a svoje rty na mé hrdlo.

Domácí úkol se mi vrátí s velkým červeným škrtem, a co horšího, učitelka mi připsala výtku: Nenechávej se unést fantazií! Já jsem přece ty verše tak hluboce procítila, jsem si jistá, že moje odpověď musí být správná, a tak ve spravedlivém rozhořčení bouchám o lavici jednou stránkou za druhou a nakvašeně se vracím k textu básně. Na otázku „Popište básnířčino první setkání s Artem Ó Laoghairem“ jsem napsala: „Vyskočí k němu na koně a odcválá s ním navždy,“ jenže když si to nalistuju, tak se zmateným údivem zjišťuju, že učitelka má pravdu: ta scéna v textu není. Jestli ale nepochází z básně, tak odkud ji mám? Vidím to tak jasně před očima: Eibhlín Dubh pažemi objímá milence kolem pasu, prsty propletené na jeho teplém břiše, koňská kopyta bubnují o zem a za ní vlaje dlouhá stuha vlasů. Pro učitelku tohle nemusí být skutečnost, ale pro mě je.

* * *

Jestliže jsem v dětství tu báseň chápala tak trochu, no, dětinsky, a v dospívání byl můj vztah k ní sotva víc než pubertální poblouznění, pak v dospělosti odbočil ještě jiným směrem.

Neměla jsem už žádné přednášky, učebnice ani básně ke studiu, ale sestavila jsem si vlastní osnovy toho, co musím zvládnout. Ve snaze vyjít z jednoho příjmu pro celou rodinu jsem se učila žít podle přísných pravidel šetrnosti. Pečlivě jsem pročítala inzeráty i nabídky supermarketů. Setkávala jsem se s neznámými lidmi z internetu a předávala jim mince výměnou za balíčky dupaček a dětského oblečení. Prodávala jsem balíčky našich věcí. Chodila jsem po bazarech a blešácích, smlouvala o ceně batolecích hraček a dětských zábran na schody. Autosedačky jsem kupovala výhradně ve slevě. Taková šetrnost člověka učí houževnatosti a já jsem tomu brzy propadla.

První roky mateřství se vší tou únavou, úžasem a ustaraností jsem prožívala v různých podnájmech uprostřed velkoměsta. Ačkoliv jsem vyrostla na venkově, zjistila jsem, že se mi tam všechno nesmírně líbí: usměvaví sousedé v řadách domů kolem nás i všichni ti jejich mourkové a jezevčíci, všechny naše popelnice pěkně narovnané vedle sebe, ve tmě zaslechnuté výkřiky vzteku či vášně, i víkendové mejdany a jejich šťastné, opilé refrény. Kohoutky nám vždycky kapaly, na mrňavém dvorku jsme mívali krysy a hvězdy byly v záři městských světel neviditelné, ale když jsem se budila na krmení prvního syna a potom druhého, mohla jsem si pootevřít záclony a mezi věžemi byl vidět měsíc. V těch velkoměstských pokojích jsem napsala báseň. A pak další. Napsala jsem jich celou knihu. Jestli se básním, které ke mně přišly za těch nocí, může říkat milostné, tak byly zamilované do deště a do alpínek, do zvláštního výraziva těhotného těla, do oblaků a do babiček. Nedostavila se žádná báseň na oslavu muže, který spal vedle mne, když jsem psala, a jehož měsícem ozářená pokožka k sobě vždycky přitáhla moje rty. Láska, jakou jsem cítila k němu, mi připadala tak nesmírná, že jsem ji nemohla nalít do úhledné nádobky básně. Nedokázala jsem ji slovy vyjádřit. Dodnes to nedokážu. Když jemu se zdály sny, já jsem pozorovala, jak ke mně tmou pospíchají básně. Velkoměsto ve mně něco zažehlo, něco pulzujícího a zranitelného jako fontanela, něco, co se chvělo jako já, na rozhraní blaženosti a vyčerpání.

Za poslední tři roky jsme se přestěhovali už dvakrát, ale novinové titulky stále ohlašovaly další zdražování nájemného. Naši domácí v těch zprávách vždycky viděli příležitost, a kdo by jim to mohl mít za zlé? Já. Měla jsem jim to za zlé pokaždé, když nám s pokrčením ramen dali výpověď. I když jsme od nich dostali doporučující dopisy plné chvály, vždycky jsem jim zazlívala, že nás donutili opustit další domov. A teď jsme se chystali stěhovat znovu. Pátrala jsem týdny, až jsem nakonec našla nedaleké město s nižšími nájmy. Podepsali jsme další nájemní smlouvu, naložili auto a opustili velkoměsto. Nechtělo se mi odjet. Jela jsem pomalu, s loktem sevřeným mezi naší starou televizí a pytlem plyšáků se mi těžko přeřazovaly rychlosti, a navíc jsem přitom ještě předzpěvovala refrén písničky o pěti káčátkách s maminkou na vodě. Snažila jsem se nezabloudit na neznámých silnicích, sledovat ukazatele na Bishopstown a Bandon, na Macroom a Blarney, za stálého zpěvu Káč, káč, káč… až mi oči klopýtly o směrovku na Kilcrea.

Kilcrea – Kilcrea – to slovo se mi v hlavě opakovalo, když jsem odemykala nové dveře, opakovalo se znovu a znovu, když jsem škrábala špínu z dlaždiček a ošklíbala se nad životopisem starých skvrn od krve a semene na matracích. Kilcrea, Kilcrea, celé dny mě to slovo trápilo, i když jsem vybalovala knížky, kabáty a chůvičky, lžíce, ručníky a zamotané nabíječky na mobil, až jsem si konečně vzpomněla – To je ono! – v té staré básni ze školy, nebylo Kilcrea jméno hřbitova, kde básnířka pohřbila svého milence? Zastyděla jsem se při vzpomínce, jak jsem tenkrát byla tou básničkou poblázněná, a stejně trapné mi bylo pomyšlení na všechny ty vyzáblé rockové hvězdy, jejichž vytrhané obrázky jsem nalepila na zdi svého pokojíku, jaký slovník jsem to od nich přejímala k vyjádření počátků touhy. Mé dospívající já mě celkově přivádělo do rozpaků. Styděla jsem se za tu holku, která své potřeby tak nestoudně vystavovala na odiv, která se předváděla se školní taškou Tip-Exem popsanou toužením, která přes vrstvy sprostých nápisů na zdi v uličce fixou přičmárala svůj vlastní, která z okna autobusu obscénně civěla na cizí muže, vyhledávala jejich pohledy a dívala se jim do očí, dokud v nich nezahlédla odraz vlastního chtíče. Kterou přistihli za školní budovou při zakázaném chování a hrozili jí vyloučením. Které nadávali, že je coura a kurva a frigidní čubka. Se kterou za trest přestali mluvit. Kterou trestali, znovu a znovu a znovu. A které to bylo jedno. Já tady teď zpívám dítěti a drhnu přitom starý svinčík z cizího záchodu. Kde je ona?

* * *

Na školním parkovišti jsem zjistila, že mi zbývá trochu času, než starší syn vyběhne ven, a utíkala jsem se schovat před deštěm pod strom. Malý ještě spinkal pod průhlednou kočárkovou pláštěnkou a musela jsem bezděčně obdivovat ty červené tvářičky a baculaté ručky s dolíčky, když jsem mu znovu zastrkávala dečku. Tak. Po trsech trávy okolo betonu poletovali čmeláci a včelky – kdybych měla vlastní zahrádku, pomyslela jsem si, nechala bych ji celou zarůst hustým jetelem a vším tím nehezkým plevelem, který mají včely nejradši, padla bych před nimi na kolena a sloužila jim. Když jsem od nich zvedla oči a zadívala se ke kopcům v dálce, vzpomněla jsem si znovu na tu směrovku a vyhrabala telefon. Ta báseň měla mnohem víc strof, než jsem si pamatovala, přes třicet. Jak jsem ji teď četla, ožívala mi krajina jejího děje, byla živá všude okolo mě, žila a šuměla deštěm, a já jsem se cítila živá v ní. Pod tím promáčeným stromem jsem našla její dva syny „Conchubhar beag an choana is Fear Ó Laoghaire, an leanbh“ – což jsem si pro sebe přeložila jako „náš malý Conchubar a batolátko Fear Ó Laoghaire“. Zarazilo mě, když jsem zjistila, že Eibhlín byla těhotná a čekala třetí dítě, zrovna jako teď já. Při žádném z předchozích čtení jsem si ji jako matku nepředstavovala, ale možná jsem tuhle část její osobnosti prostě přehlížela, protože střet mateřství s touhou mi neseděl do obrázku, jaký si o ní vytvořilo mé pubertální já. Ale teď, když jizva na bříšku ukazováčku posouvala text po obrazovce, jsem ji téměř slyšela broukat ukolébavku v noční tmě. Přečetla jsem celý text od začátku do konce a hned jsem přejela zpátky na začátek, abych si ho pročetla znovu, tentokrát pomaleji.

Báseň se otevírá v zorném poli Eibhlín Dubh, která na tržišti pozoruje mladého muže. Ten muž se jmenoval Art, a jak ho viděla procházet, tak ho chtěla. Po tom, co spolu uprchli a vzali se, žili životem, který lze nazvat jedině přepychový: ach, ty luxusní komnaty, ach, ta vybraná jídla, ach, ty nádherné šaty a ach, ta dlouhá, pozdní rána lenivého poležení v prachových peřinách. Jako Artova manželka měla všeho hojnost. Záviděla jsem jí ten krásný domov a napadlo mi, kolika sloužících bylo asi zapotřebí k jeho provozu, kolik neviditelných žen tam vykonávalo neviditelné práce, takových neviditelných žen, z jakých pocházím já. Eibhlín věnuje celé strofy svému milenci a líčí ho tak živě, že se ty verše otřásají hlubokou láskou a touhou, která dodnes vzrušuje. Ale skutečnost, že je zkomponovala až po jeho vraždě, znamená, že na každou oslavnou řádku dopadal kalný stín zármutku. Jak silný účinek muselo takové vypočítávání jeho předností mít krátce po tom, co ho zavraždili, když každý vyslovený detail ho přivolával zpět, živého a dokonale oblečeného, s blýskavou jehlicí za kloboukem a na sobě „z jemného sukna vytříbený šat / v zámoří na míru ti stehovaný“. Ukazuje nám Arta jako muže, po kterém toužila nejen ona, ale i jiné ženy, jako bohaté paničky z města, které před ním

vždycky

zvlášť hluboké dělaly pukrličky.

Však rozpoznala dobře každá z nich,

jak žádoucího vidí milovníka,

jaká radost k tobě do sedla skočit

a jaká rozkoš s tebou dítě počít.

Ačkoliv žili v době, kdy kruté trestní zákony většině katolíků naháněly strach, její muž jim otevřeně vzdoroval. Eibhlín věděla, že Art má mnoho nepřátel, ale jí stále připadal nezranitelný, až do toho osudného dne: „V tvou smrt bych nikdy byla nevěřila, / kdyby tvá klisna nepřiběhla ke mně, / opratě vláčíc po kamení, / zkropená krví srdce tvého / od ohlávky až po sedlo.“ V tom děsivém okamžiku Eibhlín nezaváhala, ani nevolala o pomoc. Skočila do zkrvaveného sedla a nechala se donést k jeho tělu. Tam v hrozné bolesti a zármutku na něho padla, kvílela a z dlaní lokala jeho krev. I ve chvíli takové syrové hrůzy v ní zůstala touha – zuřila nad jeho tělem a křičela na něj, aby vstal z mrtvých a ona ho mohla odvést do postele, kde „pod přikrývkami barevnými / a na poduškách zdobených, / tam zahřeješ se, milý, vypotíš / ten strašný chlad, který tvé tělo svírá“. Ale Art byl mrtvý a z textu, který Eibhlín složila, se stal měnící se záznam chvály, žalu, touhy a vzpomínání.

V temnotě zármutku prská zuřivost jako rozškrtnutá sirka. Eibhlín proklíná člověka, který si zjednal Artovy vrahy: „Morrisi, ty hnusný skřete, tebe proklínám! / Ať srdce pukne ti a vykrvácí, a játra též! / Ať na obě oči oslepneš! / Ať v obou kolenou ti kosti shnijou už!“ Takové záchvaty vzteku vzplanou, pohasnou a znovu se rozplápolají, protože tu báseň pohání dvojplamenný oheň hněvu a touhy. Eibhlín spílá všem, kdo měli cokoliv společného se zradou na jejím muži, a je mezi nimi i její vlastní švagr, „ten houžvička, ten lakotný ničema, kyselý morous, hamižník a hňup“. Vztek. Vztek a bolest. Vztek, bolest a láska. Zoufá si nad svými dvěma synky: „dva z nich už po domě mi chodí, / třetího ještě v sobě nosím / a strach mám, že se živý nenarodí.“ Jaké ztráty si tahle žena vytrpěla. Jaké ji ještě čekají. Svírá ji bolest a ta bolest svírá i její báseň; je to text zmítaný bolestí. Je to text, který bolí. Když zazvonil školní zvonek, našel mě syn v dešti s tváří obrácenou ke kopcům, kde kdysi žila Eibhlín Dubh.

Tu noc dítě v břiše kopalo tolik, až jsem to se spaním vzdala a natáhla se pro telefon. Manželovo spící tělo se ke mně zezadu instinktivně přitulilo; přestože chrápal, ucítila jsem v kříži tlak jeho erekce. Zamračila jsem se a zůstala bez pohnutí, dokud jsem si nebyla jistá, že spí, a pak jsem se pomaličku odtáhla, abych si mohla šeptat tu báseň, přes dálku staletí přivolat hlas z jejího těhotného těla do svého. Všichni kolem spali, jen já měla ve tmě oči otevřené.

* * *

Když jsem konečně usnula, jiná matka se právě probouzela. Ucítila hubičku přisátou ke svému mléku, sevřením drápků se vyzdvihla, protáhla se a rozevřela křídla, elegantní jako plášť do opery. Mládě se jí pevně drželo za kožíšek, když sebou vrtěla v přípravě k odletu z kamenných struktur, které si dávno předtím vysnily, naplánovaly a postavily lidské bytosti.

Brzy už byla v pohybu, vzlétala, klesala a stoupala, střemhlav se vrhala k hladině jezera, hltala veškerý drobný hmyz, který jí přišel do cesty, a mládě se k ní stále tisklo, tiše a klidně, aniž by přestalo sát, očka zavřená před silou matčiny hybné energie. Zahlédnout netopýří matku v letu je jako zaznamenat bliknutí na okraji vidění, přízračné uvozovky odražené tmou. Složitý systém echolokace jí umožňuje navigovat nocí pomocí ozvěn, které odpovídají na její hlas.

* * *

Měsíce ubíhaly jako obvykle, v koloběhu nákupních seznamů, střevních chřipek, velikonočních vajec, luxování a účtů za elektřinu. Kynula jsem čím dál víc, až jednoho morfinově jasného červencového dne můj třetí syn vykonal svou pomalou pouť z mého břicha mně na hruď a já se znovu ocitla ve stavu vybičovaného vyčerpání z nočních krmení. Během těch týdnů žlutých plenek, kdy se všechno divoce roztočilo po nepravidelné oběžné dráze okolo potřeb ostatních, mi verše Caoineadh zůstávaly jedinou stálicí.

Vstupem na kolotoč těch dnů jsem sama sebe oloupila o něco tak vzácného a mlhavého, že jsem bez toho už nebyla sama sebou. O touhu. Po porodu ve mně vyhasla i ta nejmenší jiskřička žádosti tak dokonale, že jsem se cítila dočista prázdná. K uspokojení veškerých potřeb blízkosti a důvěrnosti mému tělu sloužilo tělíčko, kterému zase sloužilo moje tělo. Pořád ještě jsem pociťovala silná tělesná nutkání, ale nikdy nebyla sexuální. Teď mě ovládalo mléko, oceán, který se vzdouval a vlnil podle vlastních zákonů přílivu a odlivu.

Sex byl problém. Bolelo to a bolelo. Celé měsíce po porodu jsem měla pocit, jako by se ve mně zabouchla nějaká vnitřní dvířka. Nežádala jsem od života nic jiného než nějak dotáhnout sebe a to své zvířecí vysílení hodinami denního světla, než mě tma konečně dovede do postele na další noc přerušovaného spánku. Jak rychle mě touha opustila, vypařila se tak nepostižně, jako se loužička dává zpátky obloze. Už jsem to nebyla já. Stal se ze mě veliký, otahaný a vytahaný svetr, rozpáraný a roztřepený ve švech, ale bylo to oblečení tak pohodlné, měkké a příjemné, že jsem si ze všeho nejvíc přála zůstat v jeho šetrné mohutnosti zabalená už napořád. Byla jsem k smrti unavená, to ano, ale zároveň většinou spokojená. Jenže mi připadalo nehorázně kruté uvalit takovou abstinenci na člověka, kterého tolik miluju. Můj muž sice trval na tom, že je to takhle úplně v pořádku, že rád počká, až ta únava přejde a budu ho zase chtít, ale já jsem zjistila, že od něj ten něžný dárek nedokážu přijmout. Tak jsem lhala. Udělala jsem si z touhy další úkol k plnění, nepsanou položku, která se neviditelně vznášela nad koncem mých seznamů. Kdykoliv jsem se přinutila ten úkol vykonat, věděla jsem, že na sobě páchám dvojí násilí: fyzické, protože ta zamčená dvířka mi nešla otevřít bez velké bolesti, a emocionální, protože můj muž je dobrý člověk a já ho takhle podvádím. Pokud jde o sex, bolelo to tolik, že jsem bolestí zatínala zuby do té ubohé kůžičky mezi palcem a ukazováčkem. Po několika dnech stopy po zubech sice vybledly, ale vzorek z drobných modřinek na kůži zůstával. Přesvědčila jsem sama sebe, že snášet takovou bolest musí být dobrá věc, když to umožňuje rozkoš druhého. Teprve teď vidím, že jsem z jeho těla dělala další položku na seznamu svých povinností a že jsem to dělala bez jeho souhlasu. Tolik jsem se styděla za svá selhání – jak těla, tak upřímnosti –, že jsem se tu kalamitu pokoušela zastřít. Řekla jsem dobrou noc hodně brzy. Našla jsem si výmluvy. Spala jsem na samém kraji postele. Tam jsem měla pod polštářem Caoineadh a kdykoliv jsem se probrala na kojení, slova Eibhlín Dubh prolomila omamující mlhu vyčerpání a dostala se ke mně. Její život a její touhy byly od mých tak vzdálené, a přece mi byla tak blízká. Zanedlouho začala ta báseň pronikat i do mých dnů. Moje zvědavost rostla čím dál víc, až mě nakonec vyhnala z domu k jediným prostorám, kde jsem mohla hledat pomoc.

* * *

Podívejte se: je úterý ráno a hlídač v pomačkané modré uniformě odemyká dveře a s žertovnou úklonou ustoupí stranou, protože tady přicházím já, vlasy jakž takž stažené do drdolu, na blůze skvrny od mléka, mimino v nosítku, batole v kočárku, miminčí tašku přecpanou knížkami a v očích něco, co lze nazvat jedině nebezpečným světlem. Vím, že mám nanejvýš šest minut, než se spustí pištění, tak rozepínám kšíry, rychle, rychleji a pobízím chlapečka do schodů: Žádné zastavování! Nakouknu do nosítka, kde pod maličkými víčky jezdí očka ze strany na stranu, posadím si chlapečka k nohám – pohledem přelétnu místnost, jestli neuvidím knihovnici, která mi jednou vyčinila – a strčím mu do ručičky zakázaný banán. Prosím tě, šeptám, hezky hačej, ano, maminka jenom – jenom – ? Z miminčí tašky vytáhnu pomuchlaný seznam a prsty rychle přejíždím po hřbetech knih. Jen dvě minuty, myslím si, jen dvě. Nosítko se zavrtí a miminko odpálí do plenky neuvěřitelný výbuch. Usměju se (jak jinak?) a rychle vytáhnu z police poslední dvě knížky. Usmívám se, když dávám chlapečkovi pusu na vlásky, zubím se, když si ten svůj náklad házím přes rameno a pomalu sestupuju dolů schod za schodem, s jednou ulepenou banánovou ručičkou v ruce a s tou dobře známou vůní, která ke mně stoupá z nosítka.

Tak tohle dělá žena v mé situaci, když chce sehnat všechny překlady Eibhlíniny básně, kterých je mnoho, takže musí takovou výpravu do knihovny podniknout mnohokrát. Počet jednotlivců, kteří si tu báseň vybrali k překladu, je tak vysoký, že se to jeví jako jakási zkouška překladatelské dospělosti nebo řada nových podání oblíbené staré písně. Mnohé z těch překladů mi připadají slabé – neživé texty, které se marně snaží najít rozbouřený tep její osobnosti –, ale některé jsou nápadně silné. Málo se jich Eibhlíninu hlasu přiblíží natolik, aby mě uspokojily, a doprovodná vysvětlení širších souvislostí a okolností jsou tak skrovná, že zůstávám hladová. Nejen hladová. Umírám hlady. Toužím se dozvědět víc o jejím životě, jak před okamžikem vzniku básně, tak po něm. Chci vědět, kdo ona vlastně byla, odkud pocházela a co bylo dál. Chci vědět, co se stalo s jejími dětmi a vnoučaty. Chci se dočíst podrobnosti o místě, kde je pohřbená, abych jí mohla položit květiny na hrob. Chci ji poznat, chci znát její život a jsem líná, tak bych ráda našla všechny odpovědi najednou, nejlépe pěkně přehledně v jediné knížce z knihovny. Ale literatura, kterou mám k dispozici, se většinou o takové okrajové kuriozity nezajímá. Přesto hledám dál, jsem přesvědčená, že někde přece musí existovat text, který můj nadšený obdiv sdílí.

Když vyčerpám možnosti veřejných knihoven, obrátím se o pomoc na přátele z univerzity, vkrádám se do odborných knihoven na cizí průkazky a dělám si pokoutné kopie různých historických studií, pojednání o překladu a článků z periodik, a každý další pramen mi přidá pár tahů štětcem k portrétu Eibhlín Dubh, který si tvořím v mysli. Vybírám z nich slova do svých tajných skrýší na informace, ukládám si ty kopie pod postel, do auta a k odsávačce. Čas mých týdnů se teď přelévá mezi dvěma propojenými silami mléka a textu, ty týdny brzy přetečou do měsíců a potom do let. Uspořádala jsem si život tak, že povolení sedět si dávám jen k tomu, abych ze sebe mohla vydávat bledé slabiky mléka a nasávat přitom svou vlastní temnou výživu z tiskařské černi.

2. tekutá ozvěna

go ngeobhainn é im’ thaobh dheas

nó i mbinn mo léine,

is go léigfinn cead slé’ leat

svůj pravý bok bych byla nastavila,

sem do živůtku bych ji zachytila,

jen abych tebe od ní uchránila,

– Eibhlín Dubh Ní Chonaill

V CHAOSU KAŽDÉHO DOPOLEDNE, když hopsám mezi prádlem, svačinami a třeba očkováním, se vždycky už těším na příští posezení u odsávačky, protože to se ze všeho nejvíc podobá odpočinku. Sedět a číst si připoutaná k té své nenasytné mašince pro mě znamená, že zapomenu na seznamy a vejdu do dveří, které mi otevírá Eibhlín Dubh. Čtení vyvažuje zvláštní rovnici těch okamžiků – vždycky mě těší sedět a dávat trochu víc ze sebe, zvlášť když zároveň můžu vstřebávat trochu víc z jejího života. Když se nádobka naplní až po okraj, vypnu mašinku, založím si stránku a s povzdechem se vrátím k práci. Odsávačku zdvihnu z pracovní plochy, odklepnu poslední kapky do sterilní lahvičky, pevně zašroubuju víčko a ručně napíšu nálepku: DOIREANN NÍ GHRÍOFA – 3/10/2012 – 250 ml.

O bance mateřského mléka jsem se prvně doslechla na setkávání maminek. Když jsem si to vygooglila, dočetla jsem se, že nedonošené děti mají malinké a choulostivé žaludky a umělá výživa jim může způsobit velmi vážné zažívací potíže, jako je nekrotizující enterokolitida nebo kardiovaskulární kolaps. Stává se, čtu dál, že trauma předčasného porodu sníží či přímo zastaví tvorbu mateřského mléka a matka pak nemá čím dítě krmit. Nemohla jsem přece číst o takových hrůzách, aniž bych tu mléčnou banku sama zkontaktovala. Úzkostlivá čistota, kterou ten proces nutně vyžaduje, dodala té každodenní praxi příjemnou důležitost: sterilizování, pára a bublinky, vydrhnutá kůže, čisťounký stroj. Věděla jsem, že se moje mléko brzy dostane do žaludku nedonošeným a nemocným děťátkům, tak jsem si dávala zvlášť záležet na tom, abych ho udržovala v optimálních podmínkách a před zmrazením každou lahvičku vychladila v ledničce.

Teď překontroluju teplotu v mrazničce a číslice pečlivě zaznamenám do tabulky, připíšu na ni svoje iniciály a tu čerstvě vychlazenou lahvičku přidám k osmi dalším identickým nádobkám v mrazáku, což je slušná úroda jednoho týdne. Moje kuchyň každé dopoledne v určitou dobu připomíná laboratoř – tady je teplotní tabulka, tady sterilizátor chrlí páru, tady jsou rozmontované součástky mého strojku, tady jedna unavená žena a za ní řada sterilních nádobek. Tady je každý den stejný.

Když se mrazák naplní, až musím zápasit, abych tam vtěsnala pytlík hrášku, zavolám mléčné bance v Irvinestownu a oni mi pošlou polystyrénovou krabici tak velikou, že jí má pošťák plnou náruč. Zasunu do jejích přihrádek co nejvíc nádobek, podepíšu formulář a zalepím ji, obtáčím lepicí pásku kolem víka. Jednou. Dvakrát. Teď musím nejmenšího navlíknout do kabátku, opusinkovat, zapnout do kočárku a utěšit plyšáčkem. Odlákat jeho bratříčka od stavby věže z Dupla, zazipovat ho do bundy a nabídnout lízátko jako úplatek, abych ho povzbudila k cestě do města. Krabice je nejen rozměrná, ale i těžká, takže ji musím podepřít holemi kočárku, přidržovat ji mezi bradou a loktem a ještě přitom držet prostředního za ruku. Za dvacet minut tak zvládneme cestu na poštu, která normálně trvá deset minut. Po prožitém utrpení si pak zoufám ve frontě a slibuju si, že příště už poprosím manžela, aby to poslal za mě.

U okýnka vidím za sklem svého oblíbeného pošťáka. Navykla jsem si na jeho rozcuchané šediny a brejličky nakřivo, mám ráda jeho nikotinový úsměv i to, jak mi vždycky říká děvenko. Přejde k postranním dvířkám a já se dívám, jak na krabici lepí Expresní zásilka a Doručit do 24 hodin. Podá mi stvrzenku, na kterou mi mléčná banka proplatí poštovné, což je jediná finanční transakce, ke které mezi námi dochází.

Nikdy nenakojím to vzdálené děťátko, které teď bude polykat moje mléko, ani si jeho teplé tělíčko nepochovám, ale vím, jakou cestou se k němu mléko dostane. Vyhledala jsem si na internetu Irvinestown v hrabství Fermanagh a prohlédla si to městečko s pěkným parkem a třemi školami, hospodou s názvem The Necarne Arms a občerstvením Joe 90s. V úhledné řadě domů mezi butiky a kadeřnictvím označuje diskrétní tabulka Banku mateřského mléka při Západním oddělení Služeb národního zdraví. A tady se obsah mojí krabice přidá k mnoha litrům lidského mléka za rok, které tu sterilizují, pasterizují a rozesílají do novorozeneckých jednotek intenzivní péče po celém ostrově: tekutá ozvěna.

Tím, že daruju své mléko, chci pomoct rodinám v nouzi, ano, je to nutkání vzniklé z empatie, ale mám podezření, že tu hraje roli ještě něco jiného: jakási nezralá západní představa karmy. Určitým způsobem věřím, že čím víc budu schopná pomáhat druhým, tím větší ochranu získám pro svou začínající rodinku. Kromě tohoto neohrabaného konceptu karmy a mého soucitu s imaginárními miminky a jejich imaginárními rodinami se za tím skrývá ještě něco: iluze vlastní moci. V životě je tolik věcí, proti kterým jsem bezmocná. Nerozhoduju o všech těch nocích přerušovaného spánku. Nemám vliv na to, jaké hrůzy si můj mozek bude promítat, když zavřu oči – ten stálý kolotoč meningitidy, kómatů, aut smetených do oceánu, hořících domů nebo pedofilů. Neovlivním rozmary našeho domácího, nevím, jestli – nebo kdy – nás jeho hamižnost donutí k dalšímu stěhování. Nemám ani možnost rozhodnout, jestli se naše děti dostanou do místní základní školy, protože jako ve většině irských škol i tady dávají přednost členům katolické církve. Ale můžu řídit svůj rituál produkce mléka: sterilizaci lahviček, sestavování všech součástí odsávačky ve správném pořadí, pečlivé dodržování záznamů, každý pracovní postup, který vědomě provádím správně a pečlivě.

Denně si tím platím dávky na tohle pojištění a jednou za měsíc mi přijde na čtyřikrát složený list papíru formátu A4, vyzdobený Clip-Artem, na kterém jsou rukou psané informace o bezejmenných kojencích, kteří dostali mléko z mé poslední zásilky: třeba dvojčata, jejichž maminka utrpěla poporodní komplikace, nebo malinká holčička s nekrotizující enterokolitidou nebo miminko po operaci srdíčka v dětské nemocnici v Crumlinu. Na vnitřní straně toho papíru jsou pokaždé páskou přilepené mince, přesně odpovídající mým nákladům na poštovné. Když si je nasypu do peněženky, zbylé stopy lepidla způsobují, že se ke všemu chytají, a tak pokaždé, když jednu z nich podám pokladní v Aldi nebo prodavači u stánku s rybami, vzpomenu si, že někde je malinké nemocné miminko, které má v pusince moje mléko. Udělala jsem ze sebe kojnou, jejíž spojení s cizími dětmi zprostředkují stroje, motory a dálka.

Měsíce mého života se teď plní mlékem, prádlem, nádobím, dětskými písničkami, říkánkami a pohádkami před spaním, roztrženými taškami s nákupem a promáčknutými plechovkami, oslavami narozenin, kocovinami a účty. Nacházím si v tom svém světě spousty drobných radostí: čisté prádlo se třepotá na šňůře a já se málem uchechtám svému muži v náručí, koupím na inzerát zahradní skluzavku skoro zadarmo, uděláme si piknik na pláži, přehlížím tři umyté hlavičky s lesklými vlásky, úspěšně dokončím seznam za seznamem – škrt, škrt, škrt – všechna ta moje miniaturní vítězství.

Každý den svádím bitvu s entropií, uklízím pohozené hračky a zablácené mikiny, smetám každou spadlou těstovinovou spirálku a odhozenou kůrku, drhnu skvrny i nádobí, až po silách, které se těmito místnostmi přehnaly, nezbyde ani stopa. Každá hodina s sebou přináší novou permutaci starého známého bince. Zametám. Myju. Uklízím. Jsem jedna z Mnohých, jejichž pracovní doba nemá časový limit. Všichni, jejichž dny se točí kolem práce v domácnosti, dobře vědí, jaké uspokojení jim taková práce může přinést, když si mentálně definují a katalogizují početné složky celkového bince a každou z nich snadno vyřeší provedením řady jasně vytyčených úkonů. Člověk se tím jaksi znepřítomní, zahrne sám sebe do potřeb ostatních a dosáhne tím zvláštní spokojenosti: pro mě je v takovém vymazávání radost. Jak se snažím držet tempo s úkoly na svých seznamech, nemám čas ani potřebu dívat se dál než na ty místnosti, kterými pospíchám. Omluvný úsměv dítěte nad vanilkovou břečkou, která se už vsakuje do koberce, mě odstartuje ke skoku pro hadr. Noční horečky mě vytrhnou ze spánku rovnou do sprintu pro teploměr a medicínu. Jen co si děti odejdou hrát někde jinde, už po nich uklízím kostky. Neprohlížím si odraz tváře v zrcadlech, která tak spěšně leštím. Jak myju a uklízím, má práce se stává neviditelnou. Jestli je každý den jedna hustě popsaná stránka, tak já ty hodiny trávím vymazáváním všech písmenek na ní. A v tom smyslu je moje práce vymazáváním.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Přízrak v hrdle.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.