Přeložila Klára Dvořáková Winklerová

MIN KAMP. SJETTE BOK

Copyright © Karl Ove Knausgård, 2011

First published with the title Min kamp. Sjette bok in 2011

Translation © Klára Dvořáková Winklerová, 2021

This translation has been published with the financial support of NORLA.

Překlad vychází s finanční podporou agentury NORLA.

ISBN 978-80-207-2074-0

Díl osmý

V polovině září 2009 jsem jel za Thomasem a Marií do jejich malého venkovského domu mezi Höganesem a Mölle, on mě měl fotografovat na obálky připravovaných románů. Pronajal jsem si auto, černé audi, a s pocitem štěstí v srdci uháněl dopoledne po čtyřproudé dálnici. Nade mnou se klenula blankytně modrá obloha bez mráčku a slunce pálilo jako v létě. Nalevo se v dálce třpytil Öresundský průliv, napravo se táhla nažloutlá strniště a louky, které byly rozdělené zídkami či potoky lemovanými listnatými stromy, tu a tam se nečekaně vynořila hradba lesa. Připadalo mi, že ten den neměl vůbec nastat, zjevil se jako oáza léta uprostřed blednoucí podzimní krajiny, a uvědomil jsem si, že skutečnost, že by to tak vlastně být nemělo, slunce by přece nemělo pálit tak silně a zalévat oblohu takovým množstvím světla, vyvolává v mé radosti neklid, ale přestal jsem na to myslet a doufal, že to přejde samo od sebe, místo toho jsem si spolu s Cat People zpíval refrén písně, která se právě linula z reproduktorů, a vychutnával si pohled na město, které se zrovna objevilo po levé straně, přístavní jeřáby, tovární komíny, skladiště. Míjel jsem předměstí Landskrony, stejně jako o několik minut předtím Barsebäck s charakteristickou a pokaždé stejně děsivou siluetou atomové elektrárny v dálce. Další město na řadě byl Helsingborg; vesnice, kam jsem mířil, ležela jen pár kilometrů za ním.

Měl jsem zpoždění. Nejdřív jsem totiž dlouho seděl v prostorném chladivém autě na krytém parkovišti, protože jsem nechápal, jak ho mám nastartovat, a nemohl jsem se jít zeptat do půjčovny ze strachu, že mi auto seberou, když na sebe prozradím takovou neznalost, a tak jsem tam seděl a pročítal manuál, listoval dopředu a dozadu, o startování tam ale nikde nic nestálo. Zkoumal jsem přístrojovou desku, potom klíč, což ovšem nebyl žádný klíč, nýbrž plastová destička. Otevřít auto se mi podařilo tím, že jsem ji stiskl, a teď jsem spekuloval o tom, jestli by se obdobně nedalo i nastartovat. Žádné klasické zapalování u volantu jsem každopádně neobjevil. Co je ale tohle? Že by to byla tahle škvíra?

Zastrčil jsem černou plastovou destičku dovnitř a motor naskočil. Následující půlhodinu jsem kroužil po centru Malmö a hledal správnou cestu z města ven. Než jsem konečně vyjel na dálnici, nabral jsem už téměř hodinové zpoždění.

Když Landskrona zmizela za kopcem, zašátral jsem na vedlejším sedadle po mobilu, našel ho a stiskl číslo Geira A. Právě on mi svého času Thomase představil, seznámili se v boxerském klubu, kde Thomas pracoval na fotografické knize o boxování, zatímco Geir psal na totéž téma diplomovou práci. Byli nesourodý pár, mírně řečeno, avšak vzájemně se velmi respektovali.

„Nazdar, hochu,“ ozval se Geir.

„Nazdar. Mohl bys mi prokázat službičku?“

„Jasně.“

„Zavolal bys Thomasovi, že se o hodinu zpozdím?“

„Určitě. A ty jsi na cestě a řídíš?“

„Ano.“

„Ty se máš.“

„Je to fantastický, pro změnu. Ale teď tady musím předjet kamion.“

„Fakt?“

„A nemůžu se přitom vybavovat po telefonu.“

„Tvoje kapacita pro multitasking by se jednou měla stát předmětem výzkumu. No tak jo. Zatím.“

Odložil jsem telefon, zařadil a projel kolem dlouhého bílého kamionu, který se pod tlakem vzduchu nepatrně kolébal. Stejné léto o něco dříve jsem vyvezl celou rodinu do Kosteru a dvakrát jsem málem způsobil dopravní nehodu, nejdřív kvůli akvaplaningu ve vysoké rychlosti, to mohlo dopadnout opravdu špatně, druhý případ nebyl tak vážný, ale i tak znepokojivý; v koloně těsně před Göteborgem jsem chtěl přejet do vedlejšího pruhu a nevšiml si blížícího se auta, ke kolizi nedošlo jen díky tomu, že jeho řidič dostatečně rychle zabrzdil. Vzápětí následovalo zuřivé troubení, které se zařezávalo až do morku kostí. Potom už jsem se za volantem necítil dobře, pořád ve mně zůstávala trocha hrůzy, zajisté zdravá, jenže mě pak vyvádělo z míry i pouhé předjetí kamionu, musel jsem se k němu nutit a ještě několik dní poté mě přepadala úzkost, jako kdybych se předtím opil. Ačkoliv jsem měl řidičák, a tudíž i právo řídit, nebralo to moje podvědomí v potaz, stále na mě dotíralo, jako by žilo v době, kdy se mi neustále vracela jedna z nejhorších nočních můr, totiž že si sedám do auta a rozjíždím se, aniž bych to uměl. A pak jezdím ochromený strachem po norských silnicích plných serpentin, nad sebou hrozbu, že se kdykoliv může objevit policie. S tím jsem se převaloval v posteli, polštář a horní část peřiny promáčené potem.

Odbočil jsem z dálnice a sjel na užší okresku do Höganesu. Vedro venku se zdálo takřka hmatatelné, ze zamžené oblohy zářilo hutné světlo a jeho měkký třpyt zaléval všechno kolem. Zdálo se mi, jako by se svět otevřel a chvěl se.

Po deseti minutách jsem zabočil na prostranství před samoobsluhou, zastavil a vystoupil. Jaká touha se vznášela v povětří! Cítil jsem v něm modř moře, ale vedro nebylo jako v létě, skrývalo v sobě cosi klidného a chladivého. Když jsem po asfaltu přecházel k samoobsluze, před kterou schlíple visely vlajky, připomněl mi vyhřátý vzduch pocit, který jsem zažíval, když jsem se za parného letního dne kdesi v italském městě dotkl mramorového povrchu, jeho chlad byl subtilní a překvapivý zároveň.

Koupil jsem jim košík malin jako dárek, sobě krabičku cigaret a žvýkačky, položil jsem košík na sedadlo spolujezdce a vyrazil na poslední úsek cesty. Jen sto metrů od samoobsluhy odbočovala dolů k moři úzká silnička lemovaná živými ploty, za nimiž stály malé, na bílo natřené letní chaty. Thomas a Marie bydleli úplně na konci, na západ se rozlévalo širé moře, na východ se táhlo zelené pole.

Když jsem za sebou zabouchl dvířka, přicházel už ke mně bosý po trávníku Thomas. Objal mě, byl jedním z mála lidí, od nichž jsem to nepociťoval jako narušení intimity. Neměl jsem tušení proč. Asi jen proto, že byl o patnáct let starší, a ačkoliv jsme se neznali příliš dobře, vždycky mi byl přátelsky nakloněný.

„Ahoj, Karle Ove,“ přivítal mě.

„Dlouho jsme se neviděli. To je dneska nádherně!“

Vykročili jsme po trávníku. Vzduch byl zcela nehybný, nepohnul se ani lísteček, slunce nad mořem zářilo a vysílalo své žhnoucí paprsky nad krajinu. Přesto mě neopouštěl neustálý pocit chladu. Už dlouho se mi v nitru nerozhostil takový klid.

„Dáš si kafe?“ zeptal se Thomas, když jsme se zastavili za domem, kde minulé léto mezi stěnou a hustým, neprostupným živým plotem, který vrhal několikametrový nehybný stín, postavil dřevěnou terasu připomínající lodní palubu.

„Rád,“ odpověděl jsem.

„Tak se zatím posaď.“

Sedl jsem si, nasadil si sluneční brýle, nastavil obličej slunci a přitom si zapaloval cigaretu, zatímco Thomas v kuchyňce plnil konvici vodou z kohoutku.

Z domku vyšla Marie. Sluneční brýle měla posazené nad čelem a mžourala do sluníčka. Zmínil jsem se, že jsem o ní toho rána četl v Dagens Nyheter, byl to referát z debaty o umění, jíž se účastnila. Ačkoliv jsem se snažil, nevzpomínal jsem si už, co tam o ní psali, ale naštěstí se nezeptala, jen poznamenala, že se na to podívá v knihovně, kam se stejně chystá.

„Vyšla už ta tvoje knížka?“

„Ne. Ale měla by už tuhle sobotu,“ odpověděl jsem.

„To je skvělé!“

„Ano,“ odtušil jsem.

„Tak se uvidíme později. Zůstaneš na oběd?“

„Moc rád!“ usmál jsem se. „Taky jsem přivezl Lindin rukopis. Můžu ti ho pak dát.“

Marie dřív pracovala jako konzultantka na literární škole v Biskops-Arnö a souhlasila s tím, že si přečte rukopis povídky, kterou Linda právě dokončila.

„Tak jo,“ odpověděla a zašla zas dovnitř. Vzápětí nastartovalo na opačné straně domu auto. Thomas vyšel ven, nesl dva hrnky kávy a tácek s muffiny. Sedl si, chvilku jsme si povídali, pak si přinesl fotoaparát a udělal pár snímků, přičemž jsme se dál bavili úplně o něčem jiném. Když jsem ho posledně navštívil, četl Prousta, stejně jako i teď, krátce před mým příjezdem byl právě u babiččiny smrti. To je jedna z nejkrásnějších pasáží, poznamenal jsem. Ano, přisvědčil a vstal, aby vyfotografoval snímky z jiného úhlu. Přemýšlel jsem o tom málu, co jsem si o babiččině smrti pamatoval. Jak přišla zničehonic. Vyškrábala se na vůz, který ji měl provézt Lucemburskou zahradou, a okamžik nato ji ranila mrtvice, na niž pár hodin poté zemřela. Anebo to bylo pár dní? Dům plný lékařů, všepohlcující starost dominující atmosféře v první fázi smutku, kdy apatii stále ještě přerušuje neklid přetrvávající naděje. Jak znenadání to přišlo, otřes, který to způsobilo.

„Tak to bychom měli,“ řekl Thomas. „Co kdyby sis teď přenesl židli tamhle pod keře?“

Udělal jsem, jak navrhl. Potom se vrátil do domu, aby si snímky prohlédl ve stínu. Já si zašel do kuchyně pro kafe, a když jsem Thomase míjel, mrkl jsem na fotky, které právě proklikával.

„Dopadlo to dobře,“ poznamenal. „Pokud ti teda nevadí, že to vypadá, že máš poněkud delší nos.“

Usmál jsem se a znovu vykročil do zahrady. Thomasovi nešlo o to, abych vypadal dobře, ani o to, aby zachytil určitý okamžik, nýbrž o pravý opak, jak jsem pochopil, o to, jak vypadám, když se naprosto uvolním a vůbec o nic se nesnažím.

Vyšel s fotoaparátem ven a usadil se na terase.

„Skončili jsme?“ zeptal jsem se.

„Ano,“ odvětil. „Vypadá to pěkně. Možná tě později vezmu ještě vcelku.“

„Dobře,“ souhlasil jsem.

Zpoza živého plotu k nám doléhal tichý hovor. Přehodil jsem si nohu přes nohu a pohlédl na oblohu. Byla bez jediného mráčku.

„Než jsme sem jeli,“ ozval se Thomas, „navštívil jsem v nemocnici jednoho ze svých nejlepších kamarádů. Zlomil si vaz.“

„Fakt? No to je strašný.“

„Je. Našli ho u stanice Gullmarsplan ve Stockholmu. Nikdo netuší, jak se to stalo, prostě tam ležel.“

„A už přišel k sobě?“

„Ano. Může mluvit a je naprosto v obraze. Ale z toho, co se stalo, si nepamatuje nic. Ani nemá potuchy, co dělal u Gullmarsplanu.“

„Byl v tom alkohol?“

„Ne, vůbec ne. Má takovou divnou nemoc. Podobný věci už se mu přihodily, omdlel třeba v bytě, probral se a na nic si nevzpomínal. Ovšem tentokrát to dopadlo hůř. Myslím, že už to asi sám nezvládne.“

Nevěděl jsem, co na to říct, tak jsem přikývl. Chvíli jsme seděli mlčky. Pak na mě Thomas pohlédl.

„Nepůjdeme se projít?“

„Klidně.“

Za tři minuty už za námi zabouchl branku a vydali jsme se přes spasené louky mírně se svažující ke kamenité pláži a vlnám narážejícím na pevninu. Z malého kopečku na nás civělo několik dlouhorohých krav. Přestože jen o padesát metrů výš stály domy a za nimi vedla frekventovaná silnice, připadalo mi, že se ubíráme po pusté planině. Snad to bylo tím mořem, nezvyklým pohledem na pastviny táhnoucí se až k pláži. Na takových místech obvykle bývala půda nejdražší a nepřenechávali ji zvířatům.

„Tamhle nahoře stojí bunkry z války,“ ukázal Thomas na několik nízkých betonových staveb opodál. „Vždyť víš, Dánsko je jenom kousek odsud.“

„Tam, kde jsem vyrůstal, byly taky,“ řekl jsem, „jenomže patřívaly Němcům.“

„Opravdu?“ Zvedl fotoaparát a zabral mě z profilu proti moři.

„Jako děti jsme si tam hráli,“ pokračoval jsem, „nejlákavější byly bunkry v lese. Už jen to, že vůbec existovaly! Bylo to na konci sedmdesátek. Vlastně jenom něco málo přes třicet let od konce války.“

Otevřenou krajinou profukoval vítr, ale vlny zalévající pláž byly nízké a mírné. Krávy se znovu začaly pást. Všude po nich ležely kravince, některé čerstvé a rozměklé, jiné vyschlé a ztuhlé.

„Tamhle máme takovou zvláštnost,“ ozval se Thomas a ukázal na malé jezírko, oddělené od moře vyvýšeninou a obklopené jakousi bažinou zarostlou rákosím a mechem.

„Co je to?“ zeptal jsem se.

„Vidíš tam to jezírko?“

Přikývl jsem.

„Žije v něm žába, která se nikde jinde ve Švédsku nevyskytuje. Jenom tady. V tomhle jezírku.“

„Skutečně?“

„Fakt. Ale žije taky ve Finsku. Říká se jí kuňka obecná. Když budeme mít štěstí, tak je uslyšíme. Jejich kuňkání totiž zní jako zvonečky. Slyšel jsem o nich jednou pořad v rádiu, nahrávali jejich zvuk tady a srovnávali ho s kuňkáním těch ve Finsku. Zkusíme, jestli je neuslyšíme?“

Zastavili jsme se těsně u jezírka. Ale kromě větru opírajícího se do uší a slabého šumění moře jsme nezaslechli vůbec nic.

„Nic,“ odtušil zklamaně. „Nekuňkají vždycky. A taky jich je čím dál tím míň. V dávných dobách, ale vlastně ještě i poměrně nedávno, se jezero rozkládalo všude kolem. Pak v blízkosti postavili domy a hladina začala klesat.“

„Ale jak je možný, že žijou jenom tady?“

„Nevím. Asi byly dřív i jinde, ale všude už vyhynuly, kromě tady toho jezírka, kde se jim nejspíš obzvlášť dobře dařilo.“

„To je zvláštní.“

„Je. Škoda, že nejsou slyšet. Ten zvuk je fakt unikátní.“

Vykročili jsme dál a pak se vydali směrem k prázdninovému letovisku, které dřív bývalo rybářskou vesničkou. Všechny staré domky byly opravené, všechny zahrady stejně krásně a pečlivě upravené, na příjezdových cestách stála nablýskaná nová auta. Prošli jsme cestou kolem nich a brzy jsme se znovu usadili na malé zahrádce za domem, kterou jsme pouhou hodinu předtím opustili. Thomas znovu postavil na kafe, Marie stála v kuchyňce a připravovala jídlo.

Když jsme obědvali omeletu, pečené brambory, chleba a pivo, probírali jsme Jona Fosseho. Marie překládala jeho divadelní hry do švédštiny, jednu právě dokončila a mělo ji v průběhu podzimu uvést divadlo Dramaten. Fosse je spisovatel, který se od popisování světa, jaký je, od složitých drobností a vztahů naplněných neurózami a panikou, od nočních můr svých prvních sociálněrealistických románů, dostal až k popisování světa takového, jaký skutečně je, temný a otevřený. Od světa, jaký může být ve své nejjednodušší formě, ke světu, jaký je mezi námi, tak se vyvíjí jeho literární dráha. Obrácení k bohu a božskému je toho následkem. Všichni, kdo se dopracují k základním podmínkám existence, se musí i tímto tématem dříve či později zabývat. Lidství má vnitřní a vnější hranice, mezi nimi se nachází kultura, v níž sami sebe spatřujeme. U Fosseho je jen skrytě vyjádřená a téměř neurčitá, otevřená vůči vnějšímu působení, větru a temnotě, které jako by v lidech, o nichž píše, sílily a slábly. V tom ohledu v sobě mají Fosseho postavy cosi předmoderního, protože se nacházejí mimo vše, čím naplňujeme svůj čas, mimo všechny noviny, televizní programy, celý ten vír politiky, zpráv, drbů a celebrit tvořící náš svět, přinejmenším tedy ten můj. Jednoduchost jeho pozdějších děl vede některé k tomu, že je nazývají minimalismem, temnota vyvolává zmínky o Beckettovi, ale u Fosseho nenajdeme nic minimalistického, zato esencialistického, stejně jako nic beckettovského, protože Beckett je drsný, ironický, bez naděje, jeho temnota je chladná a naplněná posměchem, zatímco u Fosseho je hřejivá a útěšná, bez posměchu. Snad proto, že se k ní propracoval z nitra a nejde opačnou cestou než Beckett?

Nic z toho jsem ovšem nemohl říct Thomasovi a Marii, protože s naprostou většinou literatury, kterou přečtu, i s uměním, které zhlédnu, to bývá tak, že k nim přistupuju jinak než prostřednictvím myšlenek. Fosse je takový a takový, Beckett takový a takový, to vím, ale tím to hasne.

„A jak se to vlastně vyvíjí s tvým strejdou?“ zeptal se Thomas. „Pořád ještě tolik zuří? Minule ses zmínil, že to chce hnát k soudu.“

„Nic novýho se nepřihodilo,“ odpověděl jsem. „Knížka už je v tisku, takže jestli má dojít na soud, bude to, až vyjde. Vyhrožoval taky, že to dá do novin. Toho se vlastně obávám nejvíc. Že se jim to donese.“

„To by ale nebylo právě moudrý, pokud chce, aby si nikdo nemohl přečíst, co jsi napsal, ne?“ podotkla Marie a strčila si sousto na vidličce do úst.

„To ne, ale ono na tom není racionálního vůbec nic.“

Odsunul jsem talíř a rozvalil se na židli.

„Díky za oběd. Bylo to moc dobrý!“

Měl jsem chuť na cigaretu, ale čekal jsem, až dojedí.

Thomas zvedl hlavu a pohlédl na mě.

„Klidně si zapal, jestli chceš,“ vybídl mě.

„Díky.“ Zapálil jsem si cigaretu a pozoroval jsem tmavě modrý proužek moře, který zářil nad zelenými keři na obzoru, kde sluneční záře jako by vše vymazala z povrchu zemského jako nějaká bomba, klenula se odtamtud vzhůru jen světlejší zamžená obloha.

Byl to opravdu nádherný den.

Začali sklízet ze stolu, odložil jsem cigaretu do popelníku a pomohl jim, položil jsem talíře na linku vedle Marie, která je začala oplachovat. Táhlo jí na šedesát, ale působila mnohem mladším dojmem, jak to u lidí, kteří píšou, často bývá; jen tu a tam se dal v obličeji na krátký záblesk okamžiku zahlédnout její skutečný věk. Obličej a jeho výraz jsou dvě odlišné, vzájemně provázané veličiny, funguje to podobně jako u takových těch obrázků, kde když se soustředíme na zastíněné části, vidíme jinou věc, než když se zaměříme na ostatní, jen s tím rozdílem, že obličej je nesrovnatelně složitější. Mění se nejen z hodiny na hodinu podle toho, jaké nálady za ním a kolem něho proudí, nýbrž i z roku na rok, podle toho, jaký k němu máte vztah. Například obličej mojí matky se pro mě zpravidla nemění, vidím zkrátka „mámu“, takovou, jaká byla odjakživa, ale pak třeba jen trochu pootočí hlavu a já náhle v šoku spatřím starého člověka, jímž teď je, ženu na prahu sedmdesátky, které třeba nezbývá víc než deset let života. Pak se otočí zpátky a něco prohodí a já opět vidím jenom „mámu“.

Usadil jsem se venku, cigareta ještě hořela, strčil jsem ji mezi rty, potáhl tak silně, až se zahřál filtr, a pohlédl nejdřív na oblohu a poté na Thomase, který právě vyšel z domu s košíčkem malin v rukách.

„Dřív jsme tady slýchávali slavíky,“ poznamenal a sedl si ke stolu naproti mně. „Ani to není tak dávno.“

„A co se stalo?“ zeptal jsem se.

Pokrčil rameny.

„Prostě zmizeli.“

Když jsem hodinu nato odjížděl domů, stálo slunce nízko nad dánskou pevninou a já přemýšlel o zmizelých slavících. Byl to dokonalý začátek románu, který jsem se chystal psát, až dokončím Můj boj. Postarší muž znavený životem se prochází po své zahradě na Gotlandu, vysedává ve stínu a čte si, vyráží na dlouhé procházky do lesa nebo po nekonečných plážích a každý večer chodí brzy spát. Je léto, přes den pálí slunce, vegetace je suchá a sežehlá, muž je naprosto sám, nikde poblíž ani živáčka. A on vysedává a přemítá o jednom dávném rozhovoru na terase ve vesnici na pobřeží Öresundu, kdy jeho přítel Thomas, nyní už po smrti stejně jako řada dalších starých přátel, začal mluvit o slavících, kteří vymizeli. Tenkrát to bylo poprvé, co něco takového slyšel. Hned nato ale viděl v televizi dokument o tom, jak v USA zmizely včely. Ze dne na den byly prostě pryč, nikdo nevěděl, kam se poděly, jestli se přestěhovaly na jiné místo, nebo zkrátka vymřely. Jednou v neděli se muž s rodinou vydal do rozlehlého bukového lesa za městem, kde žili, a narazili tam na stovky mrtvých netopýrů rozesetých po zemi. V novinách se psalo o podobných případech, o početných hejnech ptáků padajících z nebe, obrovských množstvích mrtvých ryb plujících v moři břichem vzhůru. Ve světě se něco dělo, avšak nikdo netušil co. Co když pod mořem vybuchla sopka a plyny z ní unikající ryby zahubily? Anebo byli na vině lidé? Rozšířila se snad mezi ptáky nějaká choroba? Proč by ale potom padali dolů na zem všichni najednou? Nebo to způsobil stres? Divoký losos vymizel, někteří se domnívali, že k tomu došlo kvůli chovným druhům. Vyhynuly některé druhy motýlů, změnilo se snad životní prostředí tak rychle, že se nestačili přizpůsobit? A potom se v průběhu několika letních sezon přestaly na sever do křovin podél pobřeží vracet některé z velkých ptačích kolonií. Nikdo tehdy nedokázal říct, co se to vlastně odehrává.

Muž každý večer, než jde spát, popíše pár stránek ve svém zápisníku, hlavně kvůli sobě, jeho dny na tom odlehlém místě jsou si tak podobné, že by bez těch poznámek naprosto splynuly. Píše o tom, co dělá, jak se cítí, co vidí, a mezitím i o událostech ze svého dřívějšího života, který díky tomu tak nějak nesystematicky vyplouvá na povrch.

Tenhle nápad jsem rozvíjel v myšlenkách cestou na jih. Abych měl celé odpoledne volné, vypravil jsem ráno děti do školky, dal jim najíst, oblékl je a odvedl je tam, takže když jsem pak odjížděl od Thomase s Marií, zbývalo mi trochu času, který jsem zamýšlel strávit v nějaké kavárně v Helsingborgu. Na jedné křižovatce jsem odbočil doleva, prosvištěl nejdřív přes průmyslovou a pak obytnou zónu, kde silnice vedla mezi dlouhými bloky řadových domů, načež jsem sjel z prudkého kopce a přede mnou leželo centrum města s přístavem, kde se třpytila mořská hladina v záři slunce sklánějícího se k západu.

Už jsem tam kdysi s Lindou a dětmi byl, na prvním výletě poté, co jsem dostal řidičák. Protože jsem měl nevyřízené platební upomínky a tudíž jsem nemohl ve Švédsku ani získat půjčku, ani si pronajmout auto, objednala ho Linda tenkrát na svoje jméno, byl to jakýsi obrovský, nesnadno ovladatelný minibus, když jsme vjížděli do města, srdce mi bušilo a sotva jsem s ním zvládal manévrovat, ale zároveň jsem cítil radost, protože řídit vlastní auto mi dodávalo neskutečný pocit svobody, jako by rychlost vyřešila všechny moje problémy. Proto jsem nyní věděl, že parkoviště se nacházejí vzadu v přístavu, a pomalu jsem tam zamířil.

Kousek od mola kotvila obří zaoceánská loď. Zdálo se, že pobere i několik tisíc cestujících. Zamkl jsem auto a vydal se do centra. Na druhé straně průlivu se překvapivě blízko tyčil hrad Helsingør. Z pomyšlení, že hledím na domov Hamleta, mi po zádech přeběhl mráz. Pokoušel jsem se odmyslet si všechna ta auta, lodě a domy kolem, vidět jen samotný hrad v krajině a představoval si tehdejší obrovské vzdálenosti, malý prostor obývaný lidmi, rozlehlá území mezi osídlenými místy, a díval se na hrad, kde královský syn, zlomený zoufalstvím nad smrtí otce, jehož nejspíš zavraždil strýc, leží třeba na zádech v posteli a zírá do stropu, zmučený tím, jak všechno kolem ztratilo jakýkoliv smysl. Jeho přátelé Rosencrantz a Guildenstern sedí na lavici na hradním nádvoří a vrhají dlouhé stíny na dláždění, zmožení sluncem a nudou.

Chvíli jsem tam postával a hleděl přes průliv k hradu, pak jsem se otočil a vykročil podél přístavní hráze. Míjel jsem skupinky turistů, kteří opření o zábradlí zírali do chladivě modré vody. Možná tam dole plavaly ryby, možná je přitahovala samotná hlubina.

Centrum se rozkládá na úpatí strmého kopce; ze všech měst na poloostrově Skåne, která jsem navštívil, jsou jedině v Helsingborgu vršky a stoupání. Díky tomu se tam prostor vnímá zcela odlišně. Došel jsem na pěší zónu, na jejím konci je park, kde jsem se za několik minut usadil v pavilonu kavárny ve stínu košatých listnatých stromů a objednal si kafe. Hosté u okolních stolů mluvili anglicky s americkým přízvukem, určitě byli z té zaoceánské lodi.

Vzhlédl jsem do korun nad svou hlavou. Listy ještě nezežloutly, ale jejich zeleň už nebyla tak sytá a hutná jako v létě, tak nějak vyschla a vybledla. V povětří okolo mě proudily zvuky města. Otáčení pneumatik na asfaltu, hučící motory aut, ozvěny kroků, hlasů, smíchu.

Hamlet vznikl na konci šestnáctého století. Nejstarší dochované vydání pochází z roku 1603. Ještě před pár lety bych si říkal, že je to dávno. Teď už jsem si to nemyslel. Od šestnáctého století nás dělí jen několik generací. Například Goethe se určitě setkal s lidmi, kteří se narodili v sedmnáctém století. Pro Hamsuna byl Goethe někým, kdo zemřel o generaci dřív, než se on sám narodil. A pro mě je Hamsun tím, kdo zemřel o generaci dřív, než jsem se narodil já.

Ne, sedmnácté století není tak dávno.

Přes ulici přicházela s podnosem v ruce servírka v černé zástěře. Kavárna se totiž nacházela v jednom z domů v ulici lemující park. Žena hbitě vyběhla po třech schodech do pavilonu, zastavila se u mého stolu, postavila přede mě šálek kávy a malou konvičku mléka a přidala ještě papírovou trubičku s cukrem. Dal jsem jí třicet korun a řekl, že je to v pořádku. Nerozuměla mi, začala lovit v kapse zástěry drobné, zvedl jsem dlaň proti ní a řekl: ne, ne. Poděkovala a otočila se k odchodu.

Kafe chutnalo hořce, muselo stát už několik hodin. Lidé ho v horku nepili.

Zapálil jsem si cigaretu a zadíval se na protější střechy, od plechem pobitého komínu se odrážely sluneční paprsky, pohyb světla však nebyl zřetelný, takže se zdálo, že ho z nějakého nevyčerpatelného zdroje vyzařuje samotný plech. Šedočerné břidlicové tašky okolo, požární schodiště mizící ve dvorech na druhé straně.

V životě každého existuje horizont, horizont smrti, jeho linie prochází někde mezi druhou a třetí generací před námi a kdesi mezi druhou a třetí generací po nás. Mezi těmito liniemi jsme my a naši blízcí, mimo ně se nacházejí ostatní, zemřelí a nenarození. Tam zeje život bez nás. To proto mohla postava jako Hamlet získat takovou důležitost. Je fiktivní, někdo si ho vymyslel, vnukl mu myšlenky a činy a dal jim prostor, avšak ono fiktivní se už v podstatě neodlišuje, nepředstavuje skutečný rozdíl, jakmile se dostaneme mimo horizont smrti. Hamlet není o nic víc či méně živý než historické postavy, které se kdysi po světě pohybovaly; v jistém slova smyslu jsou už všichni z těch dob fiktivní. Anebo, protože Hamleta tvořila slova a pojmy, zatímco ostatní maso a kosti, jen on a jeho forma života dokázali zvítězit nad časem a pomíjivostí.

Vstává teď ve své studené ložnici? Vychází po úzkém schodišti na střechu a na cimbuří? Co odtamtud asi vidí? Modrý průliv, zelenou zemi na protějším břehu, rovinu táhnoucí se do daleka. O čem přemýšlí? To přece napsal Shakespeare. Země Hamletovi připadá jako neživá pustina. Povětří, ten nádherný strop, úžasná klenba, královská střecha zdobená zlatými plameny, jak popisuje svým dvěma přátelům, Rosencrantzovi a Guildensternovi, je pro něho jen odpornou a chorobnou směsí vyhořelých plynů. A člověk je pouhým koncentrátem prachu. To tam Hamlet na hradě viděl. Anglické slovo vyhořelý se užívá i pro zachmuřenou mysl a prostor, který se tím mezi temnotou mysli a světa otevírá, je propastný.

Vytáhl jsem z kapsy bundy mobil a navolil Lindino číslo. Vzala to okamžitě.

„Jak se máte?“ zeptal jsem se.

„Dobře,“ odpověděla, „jsme v parku. Je nádherně. Heidi se nejdřív nechtělo, ale pak ji to přešlo. Kdy přijedeš?“

„Brzy. Jsem v Helsingborgu. Takže asi tak za hodinku. Ale musím ještě vrátit auto a dojít domů. Mám cestou nakoupit?“

„Ne, myslím, že máme všechno, co je potřeba.“

„Tak jo. Zatím se měj, ahoj.“

„Ahoj,“ rozloučila se a ukončili jsme hovor.

Seděl jsem dál s mobilem v ruce a rozhlížel se po ulici. Po chodníku se blížily dvě ženy v sukních a sandálech, s taškami z tenké látky. Za nimi jsem zahlédl muže na kole, zezadu se k němu tisklo dítě v sedačce. Oba měli helmu. Muž brýle a oblek. Vzpomněl jsem si na Heidi a usmál jsem se. Pořád chtěla, abychom ji nosili. Kdyby bylo na ní, v životě by neušla ani metr a neustále se nechala nosit. Chovala se tak v podstatě od prvního okamžiku. Když se narodila, měli jsme k sobě velmi blízko. Vanja žárlila a okupovala Lindu ze všech sil, já nosil Heidi. Až do té doby, co se narodil John, to jí byl rok a půl. Tehdy blízkost mezi námi vymizela. Občas mě to trochu rozesmutnilo. Ale tak to s dětmi chodí, život se dělí na jednotlivá období, která jednou skončí. Brzy dospějí a bytosti, jimiž byly a které jsem miloval, zmizí. Když jsem si prohlížel fotky dětí z doby, kdy jim nebyl ani rok, už nyní jsem cítil smutek, že ti, co tenkrát byli, už neexistují. Avšak obvykle jich bylo všude plno a rozviřovaly naše dny s takovou intenzitou, že na podobné pocity nezbýval prostor. S nimi bylo všechno tady a teď.

S úlevou jsem o hodinu později vhazoval klíč od auta do schránky pobočky Europcar; že jsem po dlouhém dni na cestě já i auto v pořádku, nebyla žádná samozřejmost. Vysokou černou věž kostela svatého Petra ozařovalo slunce, zatímco ulice pod ní, do které jsem vzápětí vešel, ležela v chladném stínu. Šel jsem co nejrychleji, jako vždycky mě trápilo černé svědomí, že jsem pryč od rodiny, jinými slovy proto, že je Linda s dětmi sama. Měl jsem to prostě v krvi. Prošel jsem kolem Hansagalleriet, Hi-Fi klubu, Orvarova stánku s klobásami, přešel jsem vozovku a pokračoval podél kanálu malým parkem, pak okolo Granitu a Designtorgetu, přes most a do ulice, na jejímž konci se tyčila žlutobílá budova hotelu Hilton. Všude se to hemžilo lidmi, zahrádky kaváren byly plné, po dvojicích či trojicích tam vysedávaly dívky a probíraly klepy, mezi nimi se naparovalo pár teenagerů a zahlédl jsem i několik mužů v mém věku s opatrnějšími gesty a v méně vyzývavém oblečení. Všichni se opájeli tím nečekaným letním dnem. Cítil jsem klid i vzrušení zároveň; byly to příjemné pocity, avšak těsně pod nimi dřímala úzkost.

Bydleli jsme na náměstí, v domě naproti hotelu Hilton. Před naším vchodem, vklíněným mezi designový obchod Søstrene Grene a čínský fastfood, se valil od časného rána do pozdního večera nepřetržitý proud lidí. Na náměstí stála fontána, jejíž šumění k nám doléhalo celou noc, a velký osmiúhelníkový stánek s občerstvením, kde návštěvníkům vyhrávali odrhovačky a hity z osmdesátých let, nejčastěji šlo o návštěvníky z venkova, kteří vysedávali u stolů, nohy obložené pestrými sbírkami nákupních tašek, a ládovali se klobásami a hamburgery. Na lavičkách opodál zevlovali bezdomovci. Náš byt byl v šestém, nejvyšším patře domu a po celé jeho straně obrácené k náměstí se táhla terasa. Jednou odtamtud Vanja hodila dolů zapalovač, dopadl na chodník těsně vedle nějakého páru a vybouchl. Oba nadskočili a zadívali se vzhůru, já jsem se pokoušel omluvně gestikulovat, byla to nehoda, nezlobte se…

Pohlédl jsem nahoru k našemu zábradlí. Vytáhl jsem z kapsy svazek klíčů, který ve mně vyvolal jinou vzpomínku, protože jsem na něm měl v plastovém rámečku fotku sebe a Vanji, jak stojíme na lodi a chystáme se na pozorování delfínů, bylo to na Kanárských ostrovech, jí jsou tři roky, na hlavě má bílý klobouček a v obličeji napjatý výraz. Přejel jsem oranžovým plastovým přívěskem přes destičku vedle dveří, ozvalo se cvaknutí, strčil jsem do dveří a vkročil do chodby, stiskl tlačítko výtahu, a zatímco se kabina blížila, zkontroloval jsem mobil. Nikdo nevolal. To mi přece bylo jasné. Jediní, kdo mi mohli volat na mobil, byli Yngve, máma, Tore, Espen a Geir Angell. Každý měli svůj zavedený rytmus, ale žádný z nich teď nebyl na řadě. S Yngvem a mámou jsem si telefonoval zhruba jednou týdně, s mámou obvykle v neděli večer. S Espenem jsem mluvil tak jednou za dva týdny, s Torem asi jednou za měsíc. S Geirem A. jsem si telefonoval několikrát denně. A to byl veškerý můj společenský život mimo rodinu. Ale stačilo mi to a přesně tak jsem to chtěl.

Výtah přijel, vešel jsem dovnitř, stiskl horní tlačítko a pak zkoumal svůj obraz v zrcadle, přitom jsem pomalu stoupal vzhůru tmavou úzkou šachtou v útrobách domu. Toho léta mi narostly delší vlasy a nasadil jsem jakýsi plnovous. Vousy jsem ale neměl příliš husté, na tvářích nebylo skoro nic, takže kdykoliv jsem se viděl v zrcadle, přemítal jsem, jestli to náhodou nevypadá hloupě. Rozhodnutí bylo obtížné, neřkuli nemožné, jelikož neexistovala žádná kritéria, z nichž bych mohl vycházet. Když jsem se zeptal Lindy, řekla mi samozřejmě, že vypadám dobře. Myslela to vážně? Těžko říct. A nikoho jiného jsem se pochopitelně na něco tak intimního a sebestředného zeptat nemohl. Proto jsem se pár týdnů předtím oholil. Když jsem den nato přišel do školky, zahleděl se na mě Ola, jediný rodič stejně starý jako já, děkan fakulty na univerzitě v Malmö a otec Benjamina, Vanjina v té době nejlepšího kamaráda, a pak se zeptal, jestli se na mně něco nezměnilo. Neměl jsem předtím náhodou něco na obličeji? Vyjádřil se ironicky, nechtěl to nazvat plnovous, a já si pomyslel, že jsem udělal správně, když jsem se oholil. Ale potom, hned v pátek, jsem vyzvedl vyvolané fotky z toho léta. Seděli jsme s Vanjou, Heidi a Johnem v kavárně na Triangelnu, kam jsme chodili každý pátek rovnou ze školky, oni si objednali zmrzlinu, já pil kafe; a tehdy odpoledne s hromádkou fotografií, kterými jsem se probíral a ukazoval jim je. Na jedné z nich stojím na pláži v Österlenu s Johnem v náručí. Vypadám fakt dobře, pomyslel jsem si, s plnovousem a ve slunečních brýlích jsem vypadal tak nějak… ano, tak mužně. A s Johnem v náručí vypadám jako… ano, no namouduši, jako otec.

Tehdy jsem se rozhodl, že si plnovous nechám znovu narůst. Ale teď po cestě výtahem jsem opět znejistěl. Nazítří mě čekala cesta do Osla, kde jsem měl domluvených několik rozhovorů v souvislosti s vydáním prvního dílu románu. To ve mně vyvolalo představu košil, sak, kalhot, bot, účesů a také plnovousu. V posledních letech jsem takové věci neřešil, nepřemýšlel jsem o tom, jaké nosím oblečení, když jsem někam šel, prostě jsem na sebe něco hodil, většinou to bylo s dětmi do školky nebo ze školky nebo když jsme s nimi o víkendech vyráželi ven, navíc ve městě, kde jsem znal jen hrstku lidí a nijak zvlášť jsem se nezabýval tím, co si o mně myslí. Přinášelo to svobodu, chodil jsem ve starých plandavých kalhotách a ušmudlaných objemných bundách, ošklivých čepicích a teniskách, ale teď s koncem léta, kdy se přiblížilo vydání románu a byly domluvené první rozhovory, se situace změnila.

Podvědomě jsem se otočil, když se výtah blížil do šestého patra, po třech letech už jsem přesně věděl, jak dlouho to trvá, vystoupil jsem do chodby plné dětských věcí – stály tam dva kočárky, stupátko na kolečkách, Vanjina koloběžka a Heidino odrážedlo – a odemkl dveře bytu.

Na podlaze bundy a boty, všude rozházené hračky, z obýváku jsem zaslechl televizi.

Odložil jsem si a vešel. Heidi a Vanja seděly namáčknuté v jednom křesle a civěly na obrazovku. John stál uprostřed pokoje jenom v pleně, v ruce malý vozík, a hleděl na mě. Linda seděla na pohovce a četla si noviny.

Koberec byl shrnutý, po celé místnosti se váleli plyšáci a k tomu spousta knížek, plastových hraček, fixů a listů papíru, na které předtím kreslili.

„Jelo se ti dobře?“ zeptala se Linda.

„Ale jo. Skoro jsem naboural, když jsem jel pro benzin. Víš, jak je to tam v tom sklepě úzký. Ale dal jsem to. Mám pozdravovat od Thomase a od Marie.“

„A dal jsi jí můj rukopis?“

Přikývl jsem.

„Jak se máte, holky?“

Žádná reakce. Seděly tam bez hnutí, dvě blonďaté hlavičky, a sledovaly televizi. V jednom křesle: takže dnes večer byly kamarádky.

Usmál jsem se, dokonce se držely za ruce.

„Táta ve sklepě?“ ozval se John.

„Ne,“ odpověděl jsem, „táta dneska řídil auto.“

„Táta ve sklepě!“ opakoval.

„Máš hlad?“ zeptala se Linda. „Zbylo tam trochu od večeře.“

„Mrknu se,“ vykročil jsem do kuchyně. Jejich talíře ještě stály na stole, holky je měly plné jídla, k večeři skoro nic nesnědly, jak tomu ostatně bylo vždycky. Zpočátku jsme o tom s Lindou trochu diskutovali, já jsem při jídle vyžadoval disciplínu, to jest že děti mají sedět u stolu, dokud nedojedí, zatímco Linda byla opačného názoru, totiž že všechno, co se týká jídla, by mělo být co nejsvobodnější a nenucené. Říkal jsem si, že má pravdu, nutit někoho do jídla přece zní příšerně, takže od té doby jsme je nechávali, aby si dělaly, co chtějí. Když jsme se vrátili domů ze školky a děti vykřikovaly, že mají hlad, dostaly krajíc chleba, jablko, pár masových kuliček nebo co je právě napadlo, a když pak stála večeře na stole, mohly u ní sedět právě tak krátce či dlouho, jak chtěly. Zpravidla to bylo jen několik minut, během kterých do sebe nasoukaly pár soust, načež sklouzly ze židle a zmizely v obýváku nebo ve svém pokoji, zatímco já a Linda jsme zůstali sedět u stolu a dojídali.

Nandal jsem si na talíř makarony a masové kuličky, švédské národní jídlo, nakrájel na kousky jedno rajče, přidal trochu kečupu a usadil se. První rok, co jsme bydleli v Malmö, jsem se o tom bavil s jedním z otců ve školce. Jak to dělají s večeří? Ne, my s tím nemáme problém, říkal. Sedí u stolu a dojí svoje jídlo. Ale jak se vám to proboha povede? divil jsem se a šlapal vedle něho na kole, jako každé nedělní dopoledne jsme jeli hrát fotbal na Limhamnsfältet. Ona ví, že musí, vysvětloval. Ale jak to ví? nechápal jsem. Zlomili jsme její vůli, prohlásil. Musí sedět u stolu, dokud to nesní, ať to trvá jakkoliv dlouho. Jednou tam seděla dlouho do večera. Brečela, křičela a všechno možné, jíst odmítala. Ale nakonec jí to došlo, dojedla a směla jít od stolu. Proseděla tam snad tři hodiny! Ovšem od té doby jsme neměli prakticky jediný problém. Pohlédl na mě a usmál se. Uvědomuje si, co mi vlastně o sobě říká? prolétlo mi hlavou, ale mlčel jsem. Je to totéž, jako když ji popadne vzdor. Všiml jsem si, že máš občas s Vanjou potíže. To jo, připustil jsem, a co teda děláš? Pevně ji sevřu, odpověděl. Nijak přehnaně. Prostě ji jenom držím, než to přejde, bez ohledu na to, jak dlouho záchvat trvá. Měl bys to taky zkusit. Funguje to. Jo, odtušil jsem, něco budu muset každopádně vymyslet.

Když jsem teď do sebe ládoval vlažné jídlo, přemítal jsem o tom, jak zvláštní to byl rozhovor, protože jsem je – tedy ony rodiče – považoval za alternativní, tudíž spíš mírné. On nosíval nejmladší dítě uvázané v šátku a na táboře, na němž jsme se školkou byli, jsem ho zaslechl mluvit o výhodách šátku oproti nosítku BabyBjörn. Neobvykle jim záleželo na tom, aby děti dostávaly zdravé jídlo bez chemických přísad, oblečení měly z pokud možno přírodních materiálů, a tito rodiče patřili také k nejaktivnějším na schůzkách ve školce. Takže mě překvapilo, když právě u nich vypluly na povrch takové nekompromisní výchovné metody připomínající devatenácté století. Nebo mi to spíš doplnilo celkový obraz, protože jsem vždycky dumal nad tím, jak to, že je jejich starší holčička, která si často hrála s Vanjou, tak poslušná. Nikdy neseděla ani vteřinu v kočárku, šla, kamkoliv bylo třeba, na rozdíl od Vanji, která začala žadonit, aby mohla sedět v kočárku za Heidi, už pár metrů od školní branky.

Stávalo se, že jsem se rozhodl, že Vanjinu vůli zlomím, a taky se mi to přirozeně nakonec podařilo, avšak pokaždé jsem se pak cítil mizerně. Takhle by se to přece dělat nemělo, ne? Na druhou stranu pro ni přece bylo dobré sedět s námi při jídle, dobré, aby chodila, dobré, aby se oblékala, dobré, aby si čistila zuby a chodila spát ve správnou dobu.

Jednou šla Vanja s jejich dcerkou k nim domů, kde měla poprvé v životě na návštěvě i přespat. Vyzvedl jsem ji nazítří ráno, říkali, že všechno proběhlo v pořádku, ale z toho, jak se mi Vanja vrhla do náruče, jsem pochopil, že to snadné nebylo. On se zmínil, že došlo k menší epizodě, ale to se vyřešilo, že ano, Vanjo? A co se stalo? zajímal jsem se. No, chtěla při jídle přidat, a když jsme jí přidali, nechtěla to pak sníst. Tak musela zůstat u stolu, dokud to nesnědla.

Pohlédl jsem na něho.

Copak se zbláznil?

Nikoliv, už pro mě hledal Vanjiny ponožky a já neřekl nic, ačkoliv mě to naštvalo. Co si o sobě myslí? Že má právo nutit moje dítě k něčemu, co si on usmyslí? Vzal jsem do ruky ponožky, které mi podával, natáhl je Vanje na nožičky, podržela mi nejdřív jednu, pak druhou, dal jsem jí bundu a v duchu doufal, že si ji oblékne sama, abych tak nebyl nucen učinit pod jeho kritickým pohledem.

Linda se rozčílila, když jsem jí to vylíčil. Já sám jsem už stačil přijít na lepší myšlenky, zas tak moc se nestalo a Vanje nejspíš jen prospěje, když zažije na vlastní kůži, že u různých lidí platí různá pravidla.

„Jenomže nejde jenom o to,“ prohlásila tehdy Linda, „je v tom přece i kritika vůči nám, nemyslíš? Hrozně mě to rozčiluje. Teda oni dva. Měl bys jí slyšet, je samolibá až hrůza.“

„Pozvali Vanju na nějaký lesní běh,“ poznamenal jsem, „je to příští víkend v Pildammském parku.“

Něco takového by nás samotné v životě nenapadlo. Ale Vanja byla nadšená. Bude stát za startovní čárou s číslem na hrudi, poběží s houfem jiných dětí po pěšince lesem, a až proběhne cílem, dostane medaili a zmrzlinu.

Vedl jsem ji tenkrát na start spolu s její kamarádkou ze školky, kterou doprovázela matka, Linda s Heidi mezitím postávaly u cíle. Vanja byla hrdá na svoje číslo, a jakmile startér vykřikl start!, rozběhla se na svých malých nožkách, co jí síly stačily. Klusal jsem pod stromy vedle ní uprostřed hejna dětí a rodičů. Jenže asi po sto metrech zpomalila a brzy se zastavila úplně. Já už nemůžu, hlesla. Kamarádka s matkou už byly samozřejmě daleko před námi. Zastavily se, otočily a čekaly. Tak pojď, Vanjo, pobídl jsem ji. Čekají na nás! Poběžíme! A tak jsme běželi dál, Vanja svým houpavým stylem, já svým klátivým, losím, doběhli jsme je a chvíli pokračovali bok po boku, než se kamarádka s matkou opět trhly a znovu nás nechaly daleko za zády. Ta holčička letěla jako vítr. Vanja vedle mě sotva popadala dech a zase se zastavila. Nemůžeme chvilku jít, tati? žadonila. Tak dobře, chviličku. Trpělivě na nás čekaly, dokud jsme je znovu nedošli, ale za dalších sto metrů už byl odstup zase stejný. No tak, Vanjo, povzbuzoval jsem ji. Už je to jenom kousek! To dokážeš! A Vanja zatnula zuby a rozběhla se, snad jí pohled na cílovou bránu v dálce a pomyšlení na zmrzlinu, která ji čeká, dodaly síly. Kamarádka nějakých dvacet metrů před námi běžela zlehka a ladně; nebýt nás, byla by už dávno v cíli. Otočila se a zamávala Vanje, jenže pak, když se obracela zpátky, zakopla. Plácla sebou jak dlouhá, tak široká a s pláčem se chytla za kolínko. Matka se k ní sklonila. Blížili jsme se k nim. Když jsme se ocitli vedle nich, zdálo se, že chce Vanja zastavit. Poběž, Vanjo! pobídl jsem ji. Za chvilku jsi v cíli! Přidej, přidej! A Vanja mě poslechla, z posledních sil proběhla po mém boku kolem kamarádky s krvavým kolínkem, nechávala za sebou jedno dítě za druhým a jako vítr proběhla cílem!

Kamarádka se zvedla a kulhala za námi. Jeden z organizátorů pověsil Vanje na krk medaili, druhý jí podal zmrzlinu. Já jsem vyhrála, mami! volala na Lindu, která se k nám blížila s kočárkem před sebou a Heidi po boku. Teprve v tom okamžiku mi došlo, co jsem provedl, a zrudl jsem jako nikdy předtím. My jsme ji předběhli! Abychom byli v cíli první! Zatímco ona, ta malá holčička poté, co na nás celou cestu čekala, ležela zakrvácená na zemi!

Teď už taky dostávala medaili a zmrzlinu. Naštěstí měla zase dobrou náladu. Její otec došel k nám.

„Vypadalo to, že fakt chcete vyhrát!“ usmál se.

Opět jsem zrudl, ale došlo mi, že nechápe, že to tak skutečně bylo. Že ho ani v nejdivočejších představách nenapadlo, že by se dospělý člověk mohl takhle zachovat. Právě proto, že se to zdálo nemyslitelné, obrátil situaci v žert, že bych já hnal svou dceru, aby porazila tu jeho, a navíc tak nesportovně. Nebyly jim ani čtyři roky.

Jeho žena přišla a poznamenala totéž, že to vypadalo, jako bych chtěl vyhrát. Oba byli přesvědčení, že za tím stojí Vanja a já ji jen nedokázal zastavit. To by pochopit dokázali, že čtyřleté dítě neprojeví vůči kamarádce empatii. Ovšem že by to neudělal muž na prahu čtyřicítky, to by je ani ve snu nenapadlo.

Zdvořile jsem se pousmál a přitom hořel studem.

Cestou domů jsem Lindě vyprávěl, co se stalo. Smála se, už dlouho ji nic tolik nepobavilo.

„Každopádně jsme vyhráli!“ ušklíbl jsem se.

* * *

Od té epizody uběhly už dva roky. Johnovi byl teprve měsíc, Heidi necelé dva a Vanje tři a půl roku. Pamatoval jsem si to dobře i proto, že jsem toho dne hodně fotografoval. Johna s velikou miminkovskou hlavou a úzkýma vrásčitýma očkama, jak leží v kočárku, kope hubenýma holýma nožkama a mává hubenýma holýma ručkama, Heidi s velkýma očima, krátkým tělíčkem a světlými vlásky, Vanju s čistými rysy v drobném obličeji, s citlivostí a horlivostí, jež se v její bytosti tak podivuhodně mísily. Ani tenkrát, ani nyní jsem nedokázal vnímat pouto mezi námi, pohlížel jsem na ně prostě jako na tři malé človíčky, se kterými sdílím byt a život.

Měli něco, co jsem já sám ztratil, a sice velké, zářivé místo ve svém vlastním životě. Často jsem přemýšlel o tom, jak každé ráno vstávají do svého vlastního světa, v němž prožívají celý den, berou všechno tak, jak to přijde, a nikdy se nevyptávají proč. Když jsme čekali Vanju, měl jsem obavy z toho, aby ji nějak nenakazila moje zachmuřenost, jednou jsem se o tom dokonce zmínil Yngvemu, který prohlásil, že všechny děti jsou od přírody veselé, což se také potvrdilo, radost je vždycky přitahovala, a pokud nenastaly komplikace, byly vždycky veselé a šťastné. Dokonce i když jim bylo z nějakého důvodu hůř a zakoušely smutek, frustraci či rozladění, nikdy se z toho samy nesnažily dostat, zkrátka to tak bylo a ony to přijaly. Jednou se ohlédnou zpátky a budou si klást tytéž otázky jako já, proč to tenkrát bylo tak, jak to bylo, proč je to teď takhle a jaký je vlastně smysl mého života?

Ach, moje děťátka, moje děťátka milovaná! Kéž byste o tom nikdy nemusela přemýšlet! Kéž by vám vždycky bylo jasné, že stačí, že prostě na světě jste!

Jenže tak tomu asi nebude. Všechny generace prožívají svůj život, jako by byly tou první, získávají vlastní zkušenosti, procházejí věkovými fázemi, a zatímco pochopení průběžně narůstá, smysl se zmenšuje, nebo pokud se přímo nezmenšuje, ztrácí přinejmenším svou samozřejmost. Tak to chodí. Otázkou je, jestli tomu tak bylo odjakživa. Ve Starém zákoně, kde se všechno vyjadřuje prostřednictvím činů a vyprávění je těsně spjaté s fyzickou skutečností, a ve starých řeckých eposech, kde se životy hrdinů odvíjí obdobně konkrétním způsobem, nepřicházejí jako podmínka vlastní existence nikdy pochyby z nitra, ale pokaždé zvenčí, skrze nějakou událost, například náhlou smrt, jsou tedy svázané s podmínkami vnějšího, pozemského, s časem spjatého světa. Avšak v Novém zákoně je tomu jinak. Jak by v opačném případě bylo možné vysvětlit temnotu v Ježíšově duši, která ho nakonec přiměje odjet do Jeruzaléma a tam zavírat jedny dveře za druhými, až zůstane to poslední, nejjednodušší východisko? Jeho poslední dny se dají chápat jako naplněné snahou eliminovat všechny ostatní možnosti volby tak, aby on sám nenesl odpovědnost za to, co nastane, za pomalou smrt na kříži, nýbrž aby ho k ní dovedla vůle druhých. A tentýž průběh nacházíme u Hamleta, i on má v duši temnotu, také on hledí s otevřenýma očima vstříc svému zániku tak, že se konec jeví jako osudem daný a nevyhnutelný. Pro krále Oidipa to je osud, on skutečně neví, ovšem jak u Hamleta, tak i u Ježíše se jedná o jejich volbu a směr, jímž se vydají. Oidipus je slepý, Hamlet a Ježíš hledí do tmy otevřenýma očima.

Vstal jsem, opláchl talíř a strčil ho do myčky. Dostali jsme ji od těch stejných známých, kteří se pak stěhovali pryč a už ji nepotřebovali. Vůbec nám hodně pomohli. Co jsme pro ně udělali na oplátku?

Nic moc. Trpělivě jsem jeho i ji poslouchal a kladl otázky, aby se zdálo, že mě to, o čem vyprávějí, zajímá. Přizval jsem ho do naší nedělní fotbalové party. A pak jsem mu taky dal výtisk svého posledního románu s věnováním. Ale o dva dny později se mi svěřil, že ho předal dál, nějakému svému strýci, který „hrozně rád čte“. Vždyť to bylo s věnováním pro tebe, chlape! pomyslel jsem si, ale neřekl jsem nic; jestli mu to nedošlo, jak bych mu to asi mohl vysvětlit?

Tak je to, když máte děti, život vás svede dohromady s naprosto odlišnými lidmi, ano, občas je zcela nemožné je pochopit. Jednou mi vykládal, že si se ženou rádi po večerech povídají, takovým způsobem, až jsem získal dojem, že když se spolu dva lidé baví, je na tom něco neobyčejného, až nápadného. Tehdy jsem pak celkem často Lindě navrhoval, že bychom si mohli popovídat. Stal se z toho takový náš vtip. Nejspíš i oni dva měli obdobné vtipy o nás. Přesto jsme se s nimi stýkali, dokud se neodstěhovali, tedy hlavně já; mnohdy jsem s ním trávil odpoledne na dětském hřišti, a zatímco si naše děti hrály, on mi vykládal o světě a o tom, jak v něm všechno spolu souvisí.

Jednou jsme takhle seděli a on si listoval v knížce od nějakého Wolframa, kterou si přinesl. Podle všeho pojednávala o určitých opakujících se vzorcích, počínaje listy stromů a říčními deltami a různými statistickými křivkami konče. Moje první asociace bylo pojednání Thomase Brownea o obrazci pětice, zvaném kvinkunx, tedy vzorec pětky na kostce, a jeho výskytu v přírodě, pak jsem si vzpomněl na něco, co jsem si krátce předtím přečetl v knize, kterou právě psal Geir Angell, o tom, jak se všechny složité systémy – společnost, akciové trhy, meteorologické jevy nebo automobilová doprava – dříve nebo později zhroutí v důsledku nestability, která v samotném systému vznikne. To poslední mě překvapilo, protože vzorce, které takové rozpady vytvářejí, jsou stejné v systémech vytvořených lidmi jako v těch přírodních. Nad námi se klenula modrá obloha, rozlehlá, jak bývá jen u moře, a ačkoliv slunce stálo nízko, vzduch byl stále vyhřátý. Hřiště s typicky švédsky pečlivě propracovanými herními prvky pokrýval písek a obklopoval ho pruh udusaného štěrku s louží, do níž některé děti neustále přinášely plné náruče listí. Za pásem štěrku se pak táhla zatravněná plocha až k nejbližším obytným domům. Zelená barva trávy na slunci zářila. Poznamenal jsem, že je zajímavé, jak jsou si vzorce z různých oblastí v podstatě tak podobné. Přikývl a začal vykládat o evoluci. Že prý jsou všechny komplikované organismy a složité systémy, které nás obklopují, vlastně jednoduché a je potřeba je chápat v obrovském časovém rozmezí, v němž se vyvíjely. Milion let, vysvětloval, je tolik času, že to vůbec nedokážeme pochopit. Tak si potom představ, co znamená dvacet milionů let. Nebo šedesát. Ale čas sám o sobě je jednoduchý. A princip vývoje taky. Je to všechno jenom o optimalizaci. Jak něco udělat nejlíp? Nejefektivněji? K tomu všechno v přírodě spěje. Když praská led, prasklina se šíří jeho nejslabšími místy. Sklo praská úplně stejným způsobem. Praskliny se šíří jeho nejslabšími body.

„Ale k tomu přece dochází bez jakékoliv vůle,“ opáčil jsem. „Je to čistá mechanika. Přírodní zákon.“

„Zákon?“ odfrkl si. „Nemysli na zákony. Ty jenom narušujou myšlenky. Podstatný je, že se to děje. Sklo praská tam, kde je to nejjednodušší. Větev praská tam, kde to jde nejsnáz. Důležitá je ta optimalizace. Listy potřebujou slunce, a tak hledají optimální způsob, jak ho získat. Když musí kvůli tomu zdvihnout větve, tak to udělají. Když položíš mravencům na cestičku překážky, vznikne nejdřív zmatek, ale jenom zdánlivě, protože když se tam za chvíli vrátíš, zjistíš, že nová cestička vede nejkratší cestou mezi překážkami. Optimalizujou. Žádný z mravenců neví, že chodí nejkratší cestou, podobně jako led neví, že praská ve svých nejslabších místech.“

Naklonil se dopředu, opřel si ruce o kolena, trochu zavrtěl hlavou, aby mu vlasy sklouzly tak, jak to chtěl. Jeho dcerka seděla na bobku před dvaceticentimetrovým dřevěným plůtkem obklopujícím hřiště a pokládala na něj jeden kamínek za druhým. Žluté pogumované kalhoty se jí na slunci leskly. Vanja právě lezla na červeně natřený vláček. Vkleče se otočila a pohlédla na mě. Vítr jí sfoukl vlasy do obličeje, odhrnula si je, ale zafoukalo znovu. Zamával jsem jí a pohledem zapátral po Heidi. Seděla na úzké lavičce uvnitř vláčku v naprosto stejné pozici jako muž vedle mě, nakloněná dopředu, s rukama na kolenou. Človíček, prolétlo mi hlavou, tak ji často nazývala Linda. Potom se zvedla, vystrčila hlavu z okýnka a zadívala se na děti, které stále nabíraly pod stromem na trávníku listí a nosily ho k louži.

Opřel jsem se na lavičce dozadu. Asi o padesát metrů dál přicházela alejí lemující park tělnatá žena s kolem. Koruny stromů se jí nad hlavou ve větru sotva znatelně pohupovaly a vrhaly na ulici pod sebou stále nové vzory ze světla a stínu. O několik metrů výš, v řadě domů za alejí, stáli na malém balkoně připomínajícím spíš krabici či klec muž a žena se skleničkami v rukou a rozhlíželi se po okolí. Z průjezdu pod nimi právě vycházeli dva muži a nesli mezi sebou stůl. Třetí muž, který na ně na chodníku čekal, odhodil na zem cigaretu, vylezl do nákladního prostoru zaparkovaného náklaďáku a vzápětí se opět vynořil, v rukou šedivou deku. Na modré obloze nad nimi prudce stoupalo letadlo ztrácející se v bílém proužku, který se za ním tvořil.

Svět je starý a jednoduchý, pomyslel jsem si, a všechno v něm je otevřené.

Ta myšlenka jako by mi povznesla duši. Pak jsem zaslechl Heidin křik a pohlédl k vláčku. Ležela na zemi před ním s hlavou v písku. Spěchal jsem ji zvednout, pátral v jejím obličeji po krvi, ale dopadlo to dobře, nejspíš se ani moc neuhodila. Ale za poslední měsíc spadla už třikrát opravdu ošklivě, jednou se praštila o hranu stolu, jindy o jeho desku s takovou silou, že byla všude spousta krve a museli jsme jet na pohotovost, a dokonce i k zubaři. Ještě dlouho poté si pak sahala na pusu, kdykoliv se uhodila, bez ohledu na to, kde cítila bolest. Ale tentokrát to dopadlo dobře. Vzal jsem ji do náručí, s pláčem mi položila hlavičku na hruď, ale brzy ji opět zvedla a začala se rozhlížet, takže jsem ji mohl zase postavit na zem. Když jsem se vrátil zpátky k lavičce a usedl vedle svého společníka, nyní hluboce zabraného do knihy, zaregistroval jsem na okraji zorného pole pohyb, který mě přiměl zvednout zrak. Padal tam list. Vlastně on nepadal. Vířil stále dokola jako vrtule helikoptéry a pomalu se vzdaloval.

Při vzpomínce na tu epizodu se mi vybavila pasáž ze stati Za hranicí, dialogu Heideggera a Jüngera, kde druhý jmenovaný psal něco o vzorcích, což na mě tehdy učinilo tak hluboký dojem a s takovou horečnatou intenzitou se zabydlelo v mých představách, až jsem si vše poznamenal dozadu na volnou stránku pod nadpisem Třetí říše s tím, že se jedná o základ nového románu.

Už jsem si přesně nevzpomínal, co tam stálo, tak jsem si šel knihu do obýváku najít. Když jsem vešel, odložila Linda noviny.

„Kdy zítra odjíždíš?“ zeptala se.

„Letadlo letí v sedm. Takže v pět.“

„Jsi nervózní?“

„Trochu. Ale zítra bude hůř.“

Přejížděl jsem pohledem hřbety knih v policích. V té nejspodnější byly zastrkané hluboko dozadu. Byla to Johnova práce a já už se dávno neobtěžoval s tím, abych je po jeho nájezdech rovnal zpátky na místo, stejně vždycky uběhlo jen pár hodin a zastrkal je znovu. Tak kde to máme. H. H. H… Tady! Jünger/ Heidegger, Za hranicí.

„Do vany!“ zvolala Vanja.

„Mluv v celých větách,“ napomenul jsem ji.

„Do vany!“ opakovala a pohlédla na Lindu.

„Můžu jít,“ napověděl jsem jí.

„Můžu jít do vany?“ řekla konečně.

„Mohl bys je vykoupat?“ ozvala se Linda.

„Ale jo,“ přisvědčil jsem. „Ale uložíš je ty, jo?“

Přikývla.

„Za pět minut,“ řekl jsem Vanje s knihou v rukách a zalistoval v ní. Citát nepocházel z Jüngerova textu, jak jsem se domníval, nýbrž z deníkového zápisu, který citoval v doslovu Anders Olsson.

Cestou zpátky jsme na pláži objevili nános písku plný ulit. Žádná z mušliček a lasturek, které tam moře vyplavilo, nebyla větší než fazole, mnohé byly menší než kulička hrachu – avšak svými ovály, kroužky a spirálami tvořily v šíři sotva jedné stopy celý vesmír. Obelisky, gotické a románské oblouky, výběžky, kopí, bodáky, trnové koruny, olivovníky, krocaní křídla, kousance, struhadla, točitá schodiště, čéšky… A to vše vymodelované vlnami.

„Do vany!“ dožadovala se Vanja.

„Ty jsi dneska miminko, nebo co?“ opáčil jsem.

„Do vany!“ přidala se Heidi.

„Do vany!“ ozval se i John.

„Jenom se tu na něco podívám do knížky a hned půjdeme,“ uklidňoval jsem je, „dejte mi pět minut.“

Dolistoval jsem dozadu na prázdné stránky a přečetl si, co jsem si tenkrát zapsal.

Lucretius – O přírodě

Atomy

Nacismus

přírodní vědy

Afrika

biologie

Atomová bomba

druhy

Osamělý muž na Gotlandu

materialismus

Titul: Třetí říše

Tělo, krev

Aristokrat

biologičnost

Masa

jasnost, otevřenost

Hölderlin

svatost

Heidegger

temnota

Jünger

Mishima

Vzorce ve vesmíru, velké a malé

Faust

Zvířata, která lze řídit

Albertus Seba

Amerika objevená, ale ponechaná sama sobě

To bylo vše.

Měl jsem to uložené v paměti jako detailně popsané konkrétní nápady, celý vesmír, kde se román bude odehrávat, ovšem nešlo o nic jiného než o mé obvyklé asociace některých slov a představ, které ve mně vzbuzovala. „Tělo, krev“, „biologie“, „atomová bomba“. A Lucretius, O přírodě, to vše figurovalo v mých poznámkách už od poloviny devadesátých let.

Ale román to byl. To ano. Svět vylíčený skrze materiálno a mechaniku, písek, kámen, mušle, atom, planety. Žádná psychologie, žádné city. Historie odlišná od té naší, přesto však podobná. Měla to být dystopie, román o posledních dnech, který vypráví osamělý muž v domě uprostřed vyschlé a vyhřáté letní krajiny. A už jsem věděl, jak skončí, vyprávěl jsem o tom Lindě, která se celá rozzářila, to je velkolepý a fantastický. A bylo!

„Tak jdeme do vany?“ zeptal jsem se a vrátil jsem knížku zpátky do knihovny.

Holčičky sklouzly z křesla a rozběhly se do koupelny.

„Ano!“ John se jim batolil v patách.

Než jsem za nimi došel, stačily už ze sebe holky strhat oblečení a stály nahé před vanou. Vzal jsem z poličky pod zrcadlem žlutou lahev Jifu, odklopil zelené víčko a nastříkal trochu čisticího prostředku na dno vany.

„Žralok!“ vykřikla Heidi, stála nakloněná přes okraj. Měla na mysli obrys, který dole vytvořily žluté proužky.

„Připadá ti to tak?“

Přikývla.

„Když připlave žralok, má se mu dát pěstí do nosu,“ prohlásila Vanja. „Pak se lekne.“

Pohybem ručky předvedla, jak je potřeba žraloka praštit. Navlhčil jsem u kohoutku nad umyvadlem houbu a začal drhnout vanu. Pak jsem ji oplachoval ruční sprchou a přitom sledoval, jak s sebou voda odnáší žlutý čisticí prostředek, který se místy rozpouštěl v malých obláčcích, zastrčil jsem do odtoku gumou potažený kovový špunt, zvedl páčku mísicí baterie, rukou jsem v silném proudu vyzkoušel, jestli je teplota správná, a pak jsem se napřímil.

„Tak jo, můžete skočit dovnitř!“

Mezitím co Vanja a Heidi lezly do vany, svlékl jsem Johna. Jednu ručku natáhl do vzduchu a v druhé držel plastovou kachničku. Když jsem mu stáhl rukáv, přendal si ji do druhé ruky.

„Správně, Johne!“ pochválil jsem ho a přetáhl mu celý svetr přes hlavu, hodil ho na přeplněný koš, z něhož bujelo špinavé prádlo jako nějaký podivný květ, rozepnul jsem Johnovi kalhoty, stáhl mu je, odlepil pásku na pleně a pak jsem ho zvedl do vany, kde začal okamžitě oběma rukama cákat.

„Já jsem dneska viděla na ulici čarodějnici, tati,“ ozvala se Heidi.

„To nebyla čarodějnice,“ oponovala Vanja, „to byla stará paní.“

„Ale představ si, že by to byla čarodějnice,“ sedl jsem si před nimi na bobek.

„Žádný čarodějnice nejsou,“ poučovala Vanja.

„Jseš si tím jistá?“ opáčil jsem.

Pohlédla na mě a usmála se.

„Jsem,“ odpověděla. Avšak viděl jsem, že cosi v ní chtělo říct ne.

„A co když já jsem čaroděj?“

„Ty jsi jenom normální táta!“ ujistila mě Heidi.

Usmál jsem se a vstal. Voda už jim sahala po bříška. Koupání všichni tři odjakživa milovali. Dumal jsem nad tím proč. Souviselo to snad s proměnou, s tím, že se najednou nacházejí v jiném živlu? Heidi se chytila ručkama na jednom okraji, nožkama vylezla na druhý a udělala most, vykřikla koukni, tati! načež se pustila a plácla sebou do vody, takže přímo proti mně vystříkla kaskáda kapiček.

„Tohle nedělej!“ ozval jsem se důrazně. „Můžeš si něco udělat! A podívej, jak jsi mě zmáčela!“

Rozesmála se. John se přidal. A Vanja užuž taky.

„Tak dost!“ krotil jsem je.

„Jenom jednou!“ žadonila.

„Tak dobře,“ nechal jsem se přemluvit a ustoupil o několik kroků dozadu. Tentokrát cákla ještě víc; podlaha kolem vany byla pod vodou.

Všichni tři se rozchechtali. Když to chtěl John taky vyzkoušet, chytil jsem ho za ruku a přidržel ho dole. Říkal jsem ne, opakoval jsem. Ale já chci, nedal se. Ne, řekl jsem znovu. Ale jo, řekl. Ale jo, opakoval jsem, takže ne pak řekl on, čímž byla hrozba odvrácena.

„A teď umyjeme vlásky,“ oznámil jsem.

„John první,“ vyhrkla Vanja.

„Tak jo,“ souhlasil jsem. „Slyšel jsi, Johne?“

„Já nechci,“ bránil se.

„Ale no tak,“ vzal jsem ho za ramínka a opatrně ho začal naklánět do vody. Nejdřív se zpěčoval, a když jsem nepovolil, rozbrečel se a začal kolem sebe mlátit. Uvolnil jsem sevření.

„Už to je,“ uklidňoval jsem ho.

John křičel dál. Vzal jsem lahvičku šamponu s obrázkem z pixarského filmu Auta, který si, podle očekávání, jednou vybral, a vymáčkl jsem si do dlaně hustou červenou tekutinu. Když měly děti vlasy umyté, přikázal jsem jim, aby se postavily, vzal jsem z hromádky na polici tři žínky, namydlil je a všechny tři umyl mezi nohama. Kdykoliv jsem to dělal, připadal jsem si jako nějaký úchyl. Co kdyby zrovna teď někdo vešel a načapal mě při tom, co by si asi pomyslel, perverzní otec šmejdí žínkou svým dcerám mezi nohama. Věděl jsem, že něco takového může napadnout jenom muže, který zažil v osmdesátých letech hysterii kolem incestů, avšak nijak mi to nepomáhalo, pocitu jsem se nezbavil, a když se děti zase usadily ve vaně a já vymáchal žínky, vyždímal je a pověsil na topení, cítil jsem jako pokaždé úlevu, že ani tentokrát nikdo nevešel a neviděl to.

„Vytáhneš špunt, Vanjo?“ zeptal jsem se.

„Ještě chvilku, tati,“ žadonila.

Zavrtěl jsem hlavou.

„Už jste měli dávno spát.“

„Tati, prosím,“ nedala se.

„Tati, prosím,“ přidal se i John.

„Řekl jsem ne. Jen pojďte. Nebo vás vytáhnu sám.“

Vanja si povzdychla a vytáhla špunt. Voda kolem nich se dala do pohybu. Když byla Vanja malá, bála se maličkého víru, který kolem odtoku vznikal, pochopil jsem, že se domnívá, že je živý, takže jakmile jsem vytáhl špunt, okamžitě se škrábala co nejrychleji z vany ven, jako by ji něco pronásledovalo. Ani Heidi, ani John se o ten vír nikdy nezajímali.

Teď jsem podal Vanje ruku, chytila se jí a vylezla ven, utřel jsem ji velkým ručníkem a přehodil jí ho přes ramena, než vyběhla z koupelny. Totéž jsem pak udělal s Heidi a užíval si chvilky, kdy děti stály zcela bez hnutí a čekaly, až je osuším, podobně jako stojí a čeká kůň, když ho hřebelcují. John zůstal sedět ve vaně a hrál si se špuntem, zastrkoval ho a vytahoval pořád dokola. Jakmile jsem ho zvedl, protestoval, mrskal nohama jako kočka, která se vám chce vysmeknout, ale i on pak stál zcela klidně, když jsem ho sušil.

Vytřel jsem jeho ručníkem podlahu, pověsil ho na sušák nad vanou a šel za dětmi do obýváku, kde Linda mezitím oblékla Heidi a Vanju do pyžama. Osušky ležely jako dva uzlíky na podlaze.

„Odskočím si na chvíli ven zkontrolovat e-mail, jo?“

V létě nedlouho předtím přestalo fungovat připojení k internetu, možná protože jsme nezaplatili, možná to byla nějaká technická chyba. Vyřešil jsem problém tím, že jsem vyřizoval korespondenci z kavárny u náměstí.

„Ano,“ odpověděla Linda, „jen přemýšlím, jestli nepotřebujeme něco na snídani. Že bys to venku nakoupil. Mlíko možná? A chleba?“

„Nechtěl jsem chodit do obchodu,“ namítl jsem.

„Tak ne, tak tam nechoď.“

„No tak dobře. Zajdu tam. Mlíko a chleba.“

Vzduch na náměstí byl lezavě chladný, tak jsem si zapnul zip na bundě a vykročil směrem k internetové kavárně na protější straně ulice o kousek dál. Chodíval jsem tam několikrát denně, hodně se toho v té době dělo, mezi mnou a vydavatelstvím putovaly sem tam rukopisy, jeden jsem taky poslal všem, o nichž jsem psal, a pak mi od nich v nerovnoměrných intervalech přicházely reakce. První kniha románu byla úplně hotová, vyjít měla za dva dny. Druhá procházela závěrečnou fází, čekaly ji poslední úpravy a korektury a k tomu si ji opět museli přečíst všichni, o nichž jsem psal. Když jsem na to pomyslel, jako by se v mém nitru rozhořel oheň. Spalovalo mě zoufalství, vina a úzkost a jediný způsob, jak je zaplašit, spočíval v tom, že jsem si opakoval, ještě o tom nevědí, ještě se nic nestalo, ovšem to pomáhalo čím dál tím méně, protože zanedlouho měl nastat den, kdy budu muset dát rukopis Lindě a ona začne číst to, co jsem napsal o našem životě. Věděla jen to, že jsem psal o nás. Neměla tušení co nebo jak. Prohlásila, že mám vymést každý kout, nesmím nic zamlčet, že nejhorší, co bych mohl udělat, by bylo vylíčit ji jako nudnou, bezbarvou a slabou, čemuž se švédsky říká en mes, a kdykoliv jsem se zmínil, že mám obavy z okamžiku, kdy se pustí do čtení, ujišťovala mě, že to bude v pohodě. Není čeho se bát, říkala. Snesu cokoliv, pokud to bude pravda. Ovšem Linda měla romantickou duši, přijímala každodenní bezútěšnost a hádky, existovala-li i představa něčeho jiného, naší lásky a našeho štěstí. Klidně mě příšerně seřvala, načež mi po pár minutách sdělila, že nikdy nikoho nemilovala tak jako mě, zatímco já jsem v sobě hádky, nespokojenost a frustraci ukládal a akumuloval naprosto jiným způsobem, ukládaly se v mém nitru jako sedimenty, jakési zkameněliny citů, a zatemňovaly mou mysl stále víc a víc, až jsem nakonec ztvrdl jako kámen odolný vůči lásce a usmíření. Neměl jsem tušení, jestli mi to, o čem píšu, dokáže odpustit. Protože takovým způsobem jsem ji viděl.

Proč jsem to tedy všechno napsal?

Propadal jsem naprostému zoufalství. Jako bych byl uzamčený sám v sobě, sám se svou frustrací, černým monstrem, které narostlo do obřích rozměrů, a zdálo se mi, že z toho neexistuje cesta ven. Tedy: bloudil jsem ve stále se zmenšujícím kruhu. V hlubší a hlubší temnotě. Nikoliv v existenciální temnotě, nešlo o život a smrt, štěstí či bolest, které vás rvou na kusy, ale o malou temnotu, stín na duši, soukromé peklíčko obyčejného chlápka, tak malé, až vlastně ani nestojí za zmínku, ovšem zaplňuje úplně všechno.

Měl-li jsem o tom psát, musel jsem psát pravdivě. S tím Linda souhlasila. Neměla ale ponětí, co ta pravda obnáší. Že zhruba tuší, co se asi manželovi honí hlavou, když má svoje temné chvilky, je něco úplně jiného, než si o tom číst v románu. A ten právě o našem životě pojednával. Jejím, Lindině, a mém, Karla Oveho. A ten patřil nám dvěma, ano, bylo to vlastně všechno, co jsme měli.

Doprdele, měl jsem pocit, že se z toho snad poseru. Muset jí dát rukopis a říct, tady, čti, za měsíc to vychází.

Zastavil jsem se u přechodu a čekal na zelenou. Velké nákupní centrum vedle hotelu právě zavřelo, to se vždycky okolí vylidnilo, jen před výlohami McDonald’s a Burger King jako vždycky postávaly party teenagerů, většinou přistěhovalců. Věděl jsem, že mnozí z nich přišli sem do města z Íránu a patřili tedy k národu, jemuž se dříve říkalo Peršané. Ti, kteří před téměř přesně 2500 lety za vlády Xerxa vyráželi na válečná tažení proti Řekům.

Jen pár dní předtím jsem dočetl román Eyvinda Johnsona z roku 1957, Mraky nad Metapontem. Patřil k dílům toho nejčistšího modernismu, co jsem kdy četl, přinejmenším z těch modernistických románů, které se zabývají antikou, jako jsou Cantos od Ezry Pounda, Smrt Vergilova od Hermanna Brocha a Odysseus od Jamese Joyce, nebo, když na to přijde, Veslaři z Ithaky od Paala Brekkeho. Stejně jako všichni tito spisovatelé zviditelnil Johnson prostor mezi tehdejší antickou a současnou moderní literaturou, avšak v ještě vyšší míře než ostatní autoři se zajímal o časové období mezi nimi. Román začíná v jižní Itálii těsně po válce a tamní události, které souvisí převážně s cestou švédského spisovatele po stopách jednoho francouzského archeologa, s nímž se setkal v německém koncentračním táboře, se prolínají s událostmi, které se na stejných místech odehrávaly v pátém století před naším letopočtem. Velkostatek, statkář, jeho otroci, z nichž jeden uprchne a zúčastní se většího válečného tažení hluboko na území Asie, to vše popsané do nejmenšího detailu. Stejně tak i putování obrovského množství lidí od břehů Středozemního moře krajinou stále cizejší a neznámější až do Babylonu líčí Johnson detailně a zaníceně. Mně však na té knize nebylo nejcizejší válečné tažení či starověké čtvrti otroků kdesi v minulosti tak vzdálené, že jsem neustále vnímal autorovy snahy ji oživit, nýbrž naopak italská vesnice roku 1947. Krajina je pustá a bez událostí, epizody jsou jen drobné a téměř nepostřehnutelné, a ačkoliv jsem věděl, že jiný, například latinský, temperament, jako Márquez, Llosa, Cela, či proč ne i Cervantes, by tutéž krajinu dokázal vylíčit se samozřejmou intenzitou, místní lidi, jak se chvějí láskou a touhou, tak jako bychom se my tady nacházeli v samém středu světa, přesto je právě Johnsonův odstup od popisovaného, vzdálenost od lidí, jejich činností a citového života, rozhodující vzhledem k tomu, o co mu asi šlo, totiž právě o tu propast času, jež nás odděluje od antiky, a o pocit bezvýznamnosti, který z uvědomění si její existence pramení. Tady se nic neděje, lidé jsou pouhými návštěvníky v krajině, jež je dnem moře času. Sem tam se děj trochu zahustí, například epizodami z války dva roky předtím, ale pravda o tom se neliší, což vyplývá z pasáží o starověkém válečném tažení, které není ničím heroické ani historicky významné, sestává jen ze svých jednotlivých součástí, jako je vrzání dubového kola, prach zvířený kopyty koní, voják snící o bohatství, či jiný zažívající ponížení z porážky a útěku. Ovšem je to román, je to program. Programem však není líčení poválečné Itálie, protože v tak vysoké míře zachycuje atmosféru, která už je nám cizí, ale románu, na rozdíl od antiky jako takové, zcela blízká a důvěrně známá. Když jsem knihu četl, připadala mi vlastně Itálie roku 1947 mnohem cizejší než Itálie několik století před Kristem, pravděpodobně protože ta druhá se zakládala na literatuře, již jsem znal, zatímco ta první vycházela pouze ze života, jak se tenkrát odehrával a sotva se vyskytuje jinde než v této knize. Teď už se od něho nacházíme nekonečně daleko, zároveň však tehdy žili naši rodiče a prarodiče. Nedokážu si představit, že by nějaká doba zažila tak radikální změny jako ta naše, druhá polovina dvacátého století nemá prakticky nic společného s tou první, jako by se odehrály ve dvou odlišných světech.

Pohlédl jsem ke vchodu do internetové kavárny. Pocítil jsem nový nával úzkosti. V průběhu posledního měsíce mi kvůli mému románu chodily ty nejhorší e-maily a já věděl, že přijdou další, jen jsem netušil, ze které udeří strany. Totéž se týkalo telefonu; strnul jsem, kdykoliv zazvonil. Jistěže se mi to stávalo už od onoho večera, kdy kdosi zavolal a chtěl mluvit s pachatelem znásilnění Karlem Ovem Knausgårdem, k tomu ale došlo před sedmi lety, takže tahle úzkost už se vzpomínkou stačila vyblednout; jenže při psaní románu mě zachvátila s novou silou, protože jsem psal o jiných lidech a nemohl to, co jsem napsal, kontrolovat, cokoliv jsem otevřel v nich, mohli i oni otevřít ve mně, toho jsem si byl vědom; cokoliv jsem kdy udělal, mohlo být použito proti mně. Dokud šlo o soukromou věc, dokud se to odehrávalo jen mezi mnou a jimi, mohl jsem situaci zvládnout. Zažíval jsem příšerné stavy, trýznivé pocity úzkosti, kdy jsem se dokázal sotva pohnout, jen jsem ochromený seděl na židli nebo ležel bez hnutí v posteli, třeba i celé hodiny bez přestávky, ale věděl jsem, že to přejde, že se tím dřív nebo později probojuju a budu schopen situaci vidět v jejích pravých proporcích. Ovšem dostane-li se to ven… Půjde-li s tím někdo do novin… Neměl jsem tušení, jestli bych zvládl i to.

Na semaforu naskočila zelená, přešel jsem ulici, vítr mi sfoukl vlasy do očí, odhrnul jsem si je na stranu a zastrčil za ucho gestem, o němž jsem věděl, že je ženské, ale přesto se mi hodilo, a pospíchal dál ulicí, pak jsem sešel po třech schodech ke vchodu do internetové kavárny, otevřel dveře a vstoupil dovnitř. Panovala tam téměř naprostá tma, s výjimkou zářících monitorů u zdí, kde na počítačích hrálo plno teenagerů. Chvílemi na sebe pokřikovali, pravděpodobně několik z nich hrálo stejnou hru, v té šlo prakticky vždycky o skupinu vojáků plnící misi v nepřátelském světě, ať už to bylo město, továrna, pouštní krajina, či les.

Chlapík u nejbližšího počítače se otočil.

„Nazdar! Kde jsi celej den byl, spisovateli? Čekali jsme tě!“

„Zdravím, máš někde volno?“

„Můžeš na devatenáctku.“

„Díky.“ Šel jsem k číslu devatenáct, vytáhl židli a sedl si.

Otevřel jsem prohlížeč a napsal adresu své internetové schránky. Na dvě tři vteřiny, než se otevřela, jsem zatajil dech. Pak se objevila řada jmen, neotevřené e-maily tučnějším písmem, přelétl jsem je pohledem.

Nic nebezpečného.

Dotazy z jednoho televizního pořadu, z knihkupectví v nějakém nákupním centru na jihu Norska, z jednoho knihkupectví v Oslu a z lidové vysoké školy kdesi ve středním Norsku. Požádal jsem Silje z vydavatelství, která dotazy zprostředkovávala, aby je s díky odmítla. Napsala mi také ohledně změny v plánu rozhovorů následujícího dne. Aftenposten schůzku odvolal a v BT změnili novináře, takže program vypadal následovně:

9–9.45: NTB

Gitte Johannessenová

Vydavatelství

9.45–10.20: Bergens Tidende

Finn Bjørn Tønder

Vydavatelství

10.30–11.15: Fædrelandsvennen

Tone Sandbergová

Etoile

11.15–12.15: Morgenbladet

Håkon Gundersen

Etoile

12.15– 12.45 oběd

12.45–13:30: Dagsavisen

Gerd Elin Stava Sandveová

Etoile

14.30–15.15: Søndagsavisa

Gry Veibyová

Nahrávání v NRK

15.15–15.45: NRK Radiofront

Siss Viková

Nahrávání v NRK

Plán byl přibližně stejný, jako když jsem před pěti lety vydal svůj poslední román, Čas pro všechno. Když se to takhle nakumulovalo, stačilo mi vyhradit si na média jediný den. Deníkům Dagbladet a Dagens Næringsliv jsem poskytl rozhovor před několika dny v Malmö, Aftenposten schůzku odvolal, ve VG neměli zájem, čímž bylo pokryto vše.

Z BT měli vlastně původně vyslat Siri Øklandovou a byla trochu škoda, že to tak nedopadlo, před dvaceti lety jsme spolu v Bergenu studovali literární vědu, tenkrát jsme se neznali, ale zdravili jsme se a zároveň patřili k téže generaci, což mi dodávalo pocit bezpečí. Pokud tomu tak při rozhovoru nebylo, téměř jsem nemluvil, každé slovo ze mě museli páčit a pokaždé to dopadlo neslavně. Před vydáním poslední knížky se mnou Dagbladet dělal rozhovor ve Stockholmu. S nikým jsem se o ní do té doby nebavil a nebyl jsem si jistý, o čem vlastně pojednává, ani je-li dobrá, a navíc s námi celou dobu v Saturnu seděl i fotograf, tvrdil, že dobře zná Toreho Renberga, a s pousmáním si mě měřil, což mě naprosto vyvádělo z míry, takže co jsem od té chvíle vyslovil, jako bych slyšel jeho ušima, byly to naprosté pitomosti, Noemova archa, Kain a Ábel, andělé a božství, zkrátka jsem se po několika minutách opět zcela uzavřel a odpovídal na dotazy novinářky jen ano a ne, a pokusil-li jsem se o nějaké myšlenky, červenal jsem se při tom. Celou dobu jsem si říkal, že ji musím požádat, aby fotografa poslala pryč, abych mohl mluvit trochu volněji, avšak netroufl jsem si, takže to dopadlo, jak to dopadlo.

Poslední minuty před začátkem interview jsem trávil nad Gombrowiczovými deníky; už popáté jsem se snažil začíst, popáté jsem přečetl jen prvních deset stránek, dál jsem se nedostal a ještě téhož odpoledne jsem knížku odložil. Avšak novinářka si knihy, kterou jsem měl u sebe, všimla a udělala z toho téma. „Knausgård čte Gombrowicze“, hlásal pak titulek. Pronásledovalo mě to ještě několik dalších let. Několikrát mě kontaktovaly různé noviny a časopisy a chtěly po mně, abych pro ně něco o tom polském spisovateli napsal. Já, který jsem přečetl pouhých deset stránek z jeho deníků, avšak žádný z románů nebo divadelních her, jsem tedy byl považován za experta na Gombrowiczovu tvorbu. Ještě horší to bylo v situacích, kdy jsem se setkal s Dagem Solstadem, jelikož on si Gombrowicze skutečně cenil, pokládal ho za jednoho ze svých nejdůležitějších autorů, a protože jsem napoprvé, když se o něm Solstad zmínil, nepřiznal, že jsem ho nečetl, musel jsem se před ním i nadále tvářit jako znalec Gombrowiczova díla. Jednou ke mně přistoupil a řekl mi, že se ve Stockholmu zúčastnil semináře o Gombrowiczovi a že čekal, že mě tam potká. No, já jsem zrovna tehdy měl bohužel spoustu práce, ale moc rád bych byl při tom, opravdu moc. A byl to zajímavý seminář? A tak dále a tak dále.

Zavřel jsem prohlížeč, položil na pult desetikorunu, otevřel jsem dveře a vyšel po schodech do houstnoucího soumraku, kterým pronikaly reflektory nízkých tmavých aut a tlumené, téměř bzučivé hučení jejich motorů.

Když jsem se vrátil, byly všechny děti vzhůru. Začaly volat tati, tati, jakmile zaslechly, že se otvírají dveře. Zul jsem si boty, pověsil bundu na věšák a postavil se do dveří pokoje.

„Už musíte spinkat.“

„Ale my nemůžeme usnout,“ namítla Vanja, jejich mluvčí v těchto případech. „A je to taková nuda! Nemůžeme zůstat vzhůru? Jenom chvilku? Malinkou chviličku?“

„Ne. Už jste měli dávno spát.“

Heidi ležící na posteli nad ní si klekla.

„Pusu,“ řekla.

Šel jsem k ní, objala mě ručičkama a ze všech sil přitiskla svou tvář na mou.

„Já taky!“ ozval se John.

Ležel v postýlce s ohrádkou, v rukou svíral polštářek. Nosil ho všude s sebou. Byl první, co vyžadoval, když přišel domů ze školky. Polštářek, chci polštářek!

„Můžeš si sednout, jestli chceš pusu,“ řekl jsem.

Sedl si. Dal jsem mu pusu na ucho, uchichtl se. Jako jediný z dětí byl lechtivý.

„Vanjo?“ obrátil jsem se k ní.

„Jenom když budeme moct zůstat vzhůru!“ prohlásila.

„Ale já to nedělám kvůli sobě!“ upozornil jsem ji. „Dělám to kvůli tobě!“

„No tak jo,“ naklonila se dopředu. Objal jsem ji a pohladil po zádíčkách.

„Ty můj broučku,“ řekl jsem. „A teď už budeš spinkat. Ano?“

„Tak jo. Ale nezavírej dveře!“

„Nezavřu.“

Bála se tmy, nijak moc, ale dost na to, aby vyžadovala trochu světla při usínání. Jednou, když byl Vanje asi rok a půl, jsme byli na venkově u Lindiny matky a Vanju trápil zlý sen. Plakala, a když se jí Linda zeptala, o čem se jí zdálo, odpověděla, že o plavacím kruhu. Znělo to podivně, ale o několik měsíců později se nám dostalo vysvětlení. V zoologické zahradě jsme se zastavili před sklem výběhu s velikým varanem. Když ho Vanja zahlédla, začala couvat a křičela: „Plavací kruh! plavací kruh!“

Teď ležela a zírala na mě.

„Dobrou noc,“ řekl jsem.

„Dobrou noc. A tati?“

„Ano?“

„Kdo mě bude ukládat zítra?“

„Na to teď nemysli. A už spinkej.“

Vanja chtěla, aby Linda dělala všechno, já co nejméně. Vrcholem štěstí pro ni bylo, když ji Linda ukládala dva večery po sobě. Tak to bylo, já jsem v jejím žebříčku zaujímal druhé místo a vždycky budu, pokud se tedy neobjeví někdo jiný a moje místo neobsadí. Ale nijak mi to nevadilo. Zkrátka a dobře jí je někdo bližší.

Vešel jsem do obýváku, Linda se dívala na televizi a teď se ke mně otočila.

„Zapomněl jsem nakoupit,“ řekl jsem.

„To nevadí. Jsou vzhůru?“

„Jsou.“

„Co teď budeš dělat?“

„Musím si trochu zabalit. A vymyslet, co si vezmu zítra na sebe. A ty?“

„Nevím. Jsem trochu unavená. Asi si půjdu brzy lehnout. Možná to není až tak špatný nápad, když tady zítra nebudeš.“

„To ne. Ale jsou to jenom dva dny. Přijede přece tvoje máma.“

„Já vím, tak jsem to nemyslela. Bude to v pohodě.“

Šel jsem do ložnice a vybral si dvě košile, dva svetry, několik triček, dvoje kalhoty a dva obleky, odnesl si to všechno do předsíně před zrcadlo a začal se převlékat. Slyšel jsem, jak se děti v pokoji hihňají, otrávilo mě to, vešel jsem k nim a rozsvítil světlo. Všichni tři leželi na hromadě u Vanji v posteli. Popadl jsem Johna za ruku a za nohu, rychle si ho přitáhl k sobě, zvedl ho a položil do postýlky, vrátil jsem se a totéž provedl s Heidi, všechno bez jediného slova a rozhodnými, až skoro tvrdými pohyby.

„Tak! A teď koukejte spát. Jasný?!“

„Ano, tati,“ odvětila Vanja, „ale to oni přišli ke mně. Nemohla jsem jim v tom zabránit.“

„No dobře,“ řekl jsem a zhasl světlo.

„Táta je pako!“ ozval se John.

Neřekl jsem nic, přivřel dveře a začal se převlékat. Černé džíny Lindeberg, modrou košili Ted Baker a šedé sako Ted Baker. A pak pár bot Fiorentina+Baker, které jsem si stejně jako všechno oblečení koupil před několika týdny v Edinburku. Byl jsem tam na literárním festivalu, Yngve, Asbjørn a několik jejich kamarádů se tam přijelo podívat, ale když došlo na věc a já vyrážel z hotelu na místo konání, stejně jsem je poprosil, aby tam nechodili. Asi jim to připadalo poněkud podivné, festival byl totiž záminkou pro jejich cestu, ovšem ne tak důležitou, než aby se místo něho nemohli jít najíst. Pravděpodobně byli nervózní, že ze sebe udělám pitomce, stejně jako já. Přinejmenším Yngve, který se se mnou identifikoval. Na pódiu se mnou dělali rozhovor společně s jedním zhruba padesátiletým nizozemským spisovatelem, měl na sobě excentrický kostkovaný oblek, mluvil anglicky s perfektní výslovností, napsal román založený na Dantově Božské komedii. Jmenoval se Marcel Möring, na pódiu ke mně byl pozorný, nejspíš si všiml mé trémy a nervozity, a později, když jsme seděli každý se skleničkou vína před sebou a měli podepisovat knihy a on u sebe měl frontu lidí, kteří všichni vychvalovali jeho dokonalou angličtinu a říkali, že jeho kniha se zdá velice zajímavá, zatímco u mě nestál nikdo, utěšoval mě zdvořile, že sám kdysi takhle začínal a jeho zkušenost je, že v cizině se nikdy nic podstatného nestane, ale to vůbec nevadí, důležitá je právě možnost cestovat po světě a setkávat se s lidmi. Dal mi svou vizitku a zmizel se svou mladou manželkou do noci, zatímco já se vydal do hospody, kde jsem měl sraz s ostatními Nory. Den nato se mnou Yngve vyrazil na nákupy, protože na rozdíl ode mě má, pokud jde o šaty, jasno. Když přikývl, koupil jsem, když zavrtěl hlavou, nechal jsem to být.

Otráveně jsem se ošíval před zrcadlem, kalhoty se k saku moc nehodily, a neexistuje náhodou navíc i to stupidní klišé o spisovatelích v saku? Dokážete si představit něco nezáživnějšího?

Otevřel jsem dveře skříně a prohlížel si bundy.

Jedna byla pěkná, ale asi se nehodí pro interview u příležitosti vydání knihy.

Vedle v pokoji propukl živý ruch, jeden brečel, jiný pokřikoval. Rozrazil jsem dveře a rozsvítil světlo.

„Už toho bylo dost! Koukejte zalézt do postelí!“

John brečel, Heidi ječela. Vanja ležela uprostřed a zacpávala si uši. Vytáhl jsem Johna z klubka, tentokrát obzvlášť drsně, posadil ho do postýlky, kde sevřel ručkama příčky, jako by byl ve vězení, a dál plakal a spílal mi. John mě uhodil! křičela Heidi, vyzdvihl jsem ji nahoru na postel.

„John je ještě malej. A asi měl důvod. Koukejte spát. A ty taky, Johne,“ dodal jsem a obrátil se k němu.

„Pako,“ vzlykal. Šel jsem k němu a sedl si na bobek.

„Nejsem pako,“ řekl jsem mu, „a ty musíš spinkat. Nemůžeš tady běhat. Vidíš, jak to dopadá. Perete se. Tak už si hajni.“

Kupodivu udělal, co jsem mu řekl. Zhasl jsem světlo, znovu přivřel dveře, začal si zkoušet další oblečení, jeden kus po druhém, ve všech možných kombinacích. Věděl jsem, že Linda by se na mě mohla naštvat, nenáviděla všechno, co zavánělo marnivostí. Před vystoupením jsem dokázal řešit delší dobu, jak budu vypadat, než co budu říkat. Jakmile jsem věděl, že budu na očích, úplně mě to posedlo. Nešlo o to, jestli jsou šaty drahé nebo levné, nové nebo staré, šlo o činnost samotnou, svlékat košile, oblékat košile a neustálé sebehodnocení, dobré, špatné, příšerné, trochu lepší, možná tohle?

Po půlhodině, neustále si vědom toho, co si Linda o mém počínání myslí, jsem šel za ní.

„Mohl bych si vzít tohle?“

„Rozhodně,“ odpověděla, „vypadáš úžasně.“

To říkala pořád, ale stejně jsem to potřeboval slyšet.

Z dětského pokoje se ozvalo bušení do zdi.

„Co je to dneska s nimi?“ podivila se Linda.

Tentokrát stačilo jen otevřít dveře a John už pelášil přes pokoj a Heidi nahoru po žebříku.

„Teď už to myslím vážně,“ zahrozil jsem, „ještě jednou a opravdu se rozzlobím.“

Leželi bez hnutí a valili na mě oči. Šel jsem do koupelny, vzal z poličky pod zrcadlem nůžky a začal si zastřihávat vousy.

Z předsíně jsem zaslechl ťapání. Pravděpodobně to byl John nebo Heidi.

„Běž si lehnout!“ zakřičel jsem.

„Já nejsem unavená!“ ozvala se Heidi ve dveřích.

„No tak,“ zdvihl jsem ji a odnesl do pokoje. Chvilku jsem stál přede dveřmi, pak je otevřel a uviděl Heidi, jak leze dolů po žebříku.

„Běž zpátky. Šupej nahoru do postele!“

„Ale já nejsem unavená,“ opakovala, „nemůžu spát!“

„Já vím, co uděláme,“ navrhla Vanja, „vezmeme se za ruce, zavřeme oči a pojedeme do kečupový země!“

„Tak jo,“ souhlasil jsem, „hlavně když usnete.“

Udělaly to, vzaly se za ruce, zavřely oči a ležely naprosto bez hnutí. O kečupové zemi asi slyšely ve školce, domníval jsem se, a vlastně jsem to ani nechtěl vědět, ta představa ve mně vzbuzovala lehkou nevolnost, kečup je červený, krev je červená, krev je smrt. Ale leží tam se zavřenýma očima…

Šel jsem do koupelny a pokračoval ve stříhání. Znovu jsem zaslechl ťapání v předsíni, někdo přeběhl kolem dveří koupelny do ložnice. Rozrazil jsem dveře a Heidi stojící v naší posteli se ke mně otočila.

„Okamžitě si běž lehnout!“ zařval jsem. „Hned teď! Kolikrát to budu opakovat? Šup! Sypej do postele. MUSÍŠ spát! ROZUMÍŠ?“

Vykulila na mě oči a rozbrečela se.

Ach, Heidi.

„Já jsem si jenom šla pro knížku,“ vzlykala. „Dospělí nesmějí děti hubovat!“

Udělalo se mi z toho tak těžko, až jsem se skoro sám rozplakal. Naštěstí nezareagovala vztekle, což někdy dělávala, pak bývala k neutišení. Tentokrát jenom brečela, zvedl jsem ji, přitiskl k sobě její drobné tělíčko a odnesl jsem ji do dětského pokoje, rozsvítil světlo a řekl, že jim všem třem přečtu ještě jednu knížku. Heidi mi vylezla na klín, Vanja si sedla, zapínala dečku na jednom z mnoha plyšových pejsků a poslouchala na půl ucha, zatímco John se motal po pokoji a hrál si s tím, co mu přišlo pod ruku. Četl jsem knížku o Mumínkovi, vzbudí se uprostřed zimy, rodiče spí zimním spánkem, nesmí je vzbudit, a tak se vydá ven na vlastní pěst. Heidi se pořád vrtěla a ptala hned na to, hned na ono – proč se mu smějou? To se nedělá – a co říká tamten, tati? – zatímco Vanja se ušklíbala těm dětinským dotazům a John se na podlaze věnoval svým vlastním projektům, teď právě měl v ruce krám, který se po zmáčknutí rozječel jako siréna.

Když jsem dočetl a znovu zhasl světlo, byli už klidnější. Šel jsem za Lindou, která sledovala zprávy a prohlásila, že je zvláštní, jak jsou děti dnes večer neklidné. Dodala, že Heidi spala dvě hodiny, když přišli ze školky, a John že taky odpoledne dlouho spal. Sedl jsem si, položil si nohy na stůl a zíral na televizi.

Za hodinu jsme si šli lehnout. Dali jsme si pusu na dobrou noc a zhasli. Byl jsem nervózní a hned jsem si uvědomil, že ještě dlouho neusnu. Cítil jsem obavy z nadcházejícího dne, z kolečka rozhovorů, které mě čekají, avšak ne ze strachu, že budu mluvit, zaujímat stanovisko a pak budou citovat každé moje slovo, jako tomu bývalo vždycky, nýbrž ze strachu, že budu za idiota; tentokrát jsem se bál kvůli tomu, co jsem napsal. Román, který měl vyjít za dva dny pod názvem Můj boj I, jsem napsal v osamělosti. Když vznikal, nikdo ho kromě Geira Gulliksena a Geira Angella nečetl. Pár lidí vědělo, o čem píšu, třeba Yngve, ovšem ne, co přesně tam stojí. Po roce práce, kdy jediná perspektiva románu byla moje vlastní, byl rukopis připravený do tisku. Čtyři sta padesát stránek, vyprávění o mém životě, točící se především kolem dvou událostí, rozvodu mých rodičů a otcovy smrti. Prvních tří dnů poté, co ho našli. Uváděl jsem autentická jména, místa, události. Teprve v okamžiku, kdy jsem měl rukopis poslat těm, o nichž jsem psal, mi začaly docházet důsledky toho, co jsem udělal. Bylo to na konci června. Yngve měl být první. Psal jsem o svých myšlenkách a pocitech vůči němu, které jsem však nikdy nevyslovil. Když jsem si sedl k počítači a přiložil soubor k e-mailu, měl jsem sto chutí to všechno zrušit. Zavolat do vydavatelství a oznámit, že ani letos žádný román nebude.

Seděl jsem tam půl hodiny. Pak jsem klikl na „odeslat“ a bylo to.

Nazítří jsme šli na pláž u Ribersborgu, byla neděle a všude plno lidí, našli jsme si místo hned vedle mola vedoucího k plovárně. Pocházela z prvního desetiletí dvacátého století a stála na pilířích sto metrů od pláže. John spal v kočárku, Vanja a Heidi se chvilku brouzdaly podél břehu a hledaly mušle, Linda a já jsme seděli na břehu a sledovali je. Když se po půlhodině John probudil, vzali jsme je do kavárny na molu, našli jsme si stůl přímo u zábradlí nad vodou, která se kolem nás třpytila a blyštěla, usadili jsme se a dali si zmrzlinu. Připadal jsem si jako na palubě lodi. Na jedné straně jsme viděli most do Dánska, na druhé mrakodrap Turning Torso a na severozápadě v oparu jadernou elektrárnu Barsebäck.

Viděl jsem to všechno: ruch na dlouhé městské pláži a na široké stezce za ní, kde svištěli lidé na kolech i kolečkových bruslích, řadu činžáků z padesátých, možná šedesátých let, které tvořily poslední baštu města proti moři, v němž se odrážely sluneční paprsky, tady v úžině naproti Dánsku nepůsobilo nijak dramaticky. Páry a rodiny posedávající okolo nás, všichni v letních šatech a opálení, vysoko nad námi obloha blankytně modrá až do večera, kdy zešedne a začne skrze ni pronikat záře prvních hvězd, aby zviditelnily její ohromné vzdálenosti. Sledoval jsem svoje děti, jak sedí s krátkýma nožkama na židlích a každé se něčím zabývá; zmrzlinou, jejím obalem, kapající šťávou či smetanou. Sledoval jsem Lindu, která jim tu a tam otře pusu ubrouskem, oči téměř úplně ukryté za tmavými slunečními brýlemi. Všechno tohle jsem měl před sebou, ale jako ve filmu, jako bych toho sám nebyl součástí, protože moje myšlenky i city se nacházely někde jinde. To na Yngveho jsem myslel, avšak ne nějak aktivně, spíš jako by mi on neustále pronikal do myšlenek. Byl to můj bratr, vyrůstali jsme spolu a já se k němu téměř celý svůj život upínal. Byli jsme si tak blízcí, že místo toho, abych přijímal jeho slabiny a nedostatky tak jako své vlastní, identifikoval jsem se s nimi a přebíral za ně odpovědnost, ovšem nepřímo, skrze pocity, které se ve mně rozlévaly, když jsem Yngveho viděl dělat či slyšel říkat něco, co bych já sám neudělal či neřekl. Nikdo o tom neměl tušení, a ze všech nejméně on, protože jak bych mohl něco takového vyslovit? Stává se, že pro mě nejsi dost dobrý?

Kolik získám tím, že řeknu, jak to je? Tedy prozradím, jaké city vůči němu chovám? A kolik tím ztratím? Klidně by mohl říct fuck you, už s tebou nechci mít nic společného.

Co bych pak udělal? Řešil bych to? Nebo to nechal být a ztratil bratra?

Nechal bych to být a ztratil bratra.

O tom jsem nepochyboval.

Proč?

Jsem snad blázen?

Vanja i Heidi odkously špičku kornoutu a teď sotva stačily olizovat tající zmrzlinu, která skapávala dolů a vytékala dvěma směry. John si vybral ovocného nanuka, což byla v zásadě snazší varianta, avšak byl ještě tak malý, že i to představovalo problém. Prstíky i bradu měl červené a ulepené od dřeně. Ale aspoň se měli všichni čím zabývat.

„Na co myslíš?“ ozvala se Linda.

„Na Yngveho.“

„Dopadne to dobře, uvidíš,“ uklidňovala mě.

„Tobě se to lehce řekne.“

To, co jsem napsal o Lindě, bylo mnohem horší. Ale musel jsem to zpracovávat jedno po druhém.

Zaplavila mě nová vlna studu a strachu.

Když jsme se zase vrátili domů, kontroloval jsem schránku několikrát za hodinu. Byla neděle, takže žádné e-maily nechodily. Yngve byl u mámy v Jølsteru, za což jsem byl rád, protože jsem si říkal, že když si s ní o tom promluví, třeba to zmírní jeho reakci. Uložili jsme děti a chvíli poseděli na terase, naposledy jsem zkontroloval poštu, než jsme si šli lehnout: nic.

Nazítří ráno jsem měl jeho odpověď mezi přijatými zprávami.

Nadepsal ji Tvůj zasranej boj.

Vstal jsem, aniž jsem se pustil do čtení, a vyšel na terasu, sedl si, zapálil si cigaretu a rozhlížel se po městě, v duši chlad a zoufalství.

Jenže přečíst jsem si to musel.

To, co tam stojí, tam stojí, ať si to přečtu, nebo ne.

Mohl jsem to odkládat celý den, ale jen by to prodlužovalo utrpení a výsledek by zůstal stejný.

Zamáčkl jsem cigaretu, vešel do obýváku a pokračoval dál kolem kuchyně, kde seděl John ve své židličce se lžící v ruce a Linda si četla noviny, až do ložnice, usedl jsem na židli, posunul kurzor na odkaz, dvakrát klikl a text se objevil přede mnou.

Jenom jsem tě chtěl trochu vyděsit, ale posledních pár dní bylo pěkně hektických, tvůj rukopis probudil k životu vzpomínky, které jsem si přehrával dopředu dozadu, a taky jsem se tu prohrabával starými papíry a dopisy, svými i tvými.

Nevím, jestli mám probírat tvůj text, nebo naše životy a náš vztah, protože tomu poslednímu by se asi mělo dostat jiné péče než doposud, nebo možná ne? Pokud jde o text, jsou v něm některé pasáže, jejichž zveřejnění pro mě bude nesmírně nepříjemné, ačkoliv je mi jasné, proč jsi je použil.

Když jsem četl tu část o tobě, mně, Ingarovi a Hansovi, skutečně se mi zatmělo před očima. Že ses za mě cítil v některých situacích trapně, jsem si samozřejmě všiml a vím, že se to stává pořád. A je to velmi bolestivé, protože se to dotýká mých stránek, jichž jsem si sám bolestně vědom – to, že jsem občas mimo; že mluvím špatně o věcech, o nichž jsem sám ani nepřemýšlel; že se mi víc zamlouvá role někoho, kdo četl Adorna, než ho skutečně číst. Průměrnost kombinovaná se špatným chápáním a vysokými ambicemi dopadá špatně. Ale když to tak čtu znovu, už mi to tak hrozné nepřipadá… román přece pojednává o tobě, a ne o mně. Takže už v něm nezbývá místo na všechny ty případy, kdy mně bylo trapně kvůli tobě!

„Málokdy se jeden druhému podíváme do očí.“: Je to skutečně taková bída, jak to tady působí? Díváme se na sebe méně než ostatní?

A že Yngve a Espen se vůbec neměli v lásce? Pokud jde o mě, není na tom zrnko pravdy… Domníval jsem se, že Tore s Espenem se neměli rádi…

V příštích dnech se chystám číst dál, zavoláš mi?

Yngve

Šel jsem do předsíně a zavolal mu. Zněl trochu nejistě. Znovu mi líčil, jak četbu prožíval, ale nezlobil se, spíš to bral jako podnět k sebekritice, což vytvořilo v situaci podtlak, který mi připadal téměř nesnesitelný, protože Yngve k tomu neměl absolutně žádný důvod. Že jsme se nedívali jeden druhému do očí a nikdy si nepodávali ruce, ano, nikdy se navzájem ani nedotkli, o tom jsme spolu mluvit nemohli, to bylo naprosto nemožné, ovšem když Yngve několik týdnů po tomto telefonním hovoru přijel se svými dětmi, Ylvou a Torjem, do Malmö na návštěvu a já jim otevřel dveře, podíval se mi zpříma do očí a napřáhl ruku. Bez ironie, bez vyumělkovanosti, chtěl to zkrátka napravit. Oči se mi zalily slzami a musel jsem se podívat jinam.

Poté co si rukopis přečetl Yngve, co nejdéle jsem odkládal jeho rozeslání ostatním, o nichž jsem psal. Strachoval jsem se celé léto až do začátku srpna, kdy do vydání zbýval pouhý měsíc, teprve tehdy jsem sebral odvahu. Poslal jsem e-mail Janu Vidarovi, chtěl jsem vědět, jak se má, odpověď přišla už za pár hodin, on i rodina se mají dobře, nazítří vyráží s nějakými kamarády na ryby, v létě jezdívají na Finnmarksviddu. Nebyl jsem s ním ve styku mnoho let, naposledy jsme se potkali, když jsem v Kristiansandu začínal pracovat na novém románu po vydání mého prvního, Mimo svět. Od té doby uplynulo téměř deset let. V knize, kterou jsem se chystal vydat teď, patřil Jan Vidar mezi nejdůležitější postavy. Zhruba od třinácti do sedmnácti jsme byli nejlepší kamarádi, pak jsme se vydali každý svou cestou. Ale ty roky byly důležité. Přestěhovali jsme se do Tveitu, já nastoupil na novou školu, nikoho jsem tam neznal, ale pak jsem se seznámil s ním a stali se z nás kamarádi, trávili jsme spolu veškerý čas, mimo jiné i v kapele, kterou jsme posléze založili. Když jsem o té době začal psát, uvědomil jsem si, že mi je mnohem bližší, než jsem měl tušení. Atmosféra našeho domu, les za ním, řeka dole v údolí, všechno, co jsme s Janem Vidarem dělali, což v podstatě nebylo nic, přesto však všechno. Kdo vlastně Jan Vidar byl, se mi poprvé jasně ukázalo, když jsem vysedával o víc než dvacet let později v Malmö a psal o tom.

Vygoogloval jsem si ho, kromě výsledků, kde jeho jméno figurovalo v rybářských soutěžích, jsem našel i skupinu, v níž očividně hrál. Na internetu měli několik nahrávek. Přehrál jsem si je. Byla to bluesová kapela, Jan Vidar hrál na kytaru a jeho sóla byla úžasná. Co se stalo? Když jsme hráli spolu, znělo všechno otřesně. Já jsem se od té doby ve hře nijak nezdokonalil, moje bubnování bylo pořád stejné, jako když mi bylo patnáct. Ovšem on to dotáhl na virtuosa. Jelikož jsem se s ním během těch let nesetkal, nešlo mi to skoro vůbec na rozum. Pro mě to byl pořád ten sedmnáctiletý kluk.

Poslal jsem mu rukopis a doufal v to nejlepší.

Pak jsem ho poslal ještě jednomu starému kamarádovi, Bassenovi, objevoval se v něm sice jen okrajově, ale jako člověk byl pro mě tehdy důležitý a v kontaktu jsme zůstali déle, měl jsem dokonce pořád jeho telefonní číslo. Přečetl text okamžitě, neměl žádné námitky, co se týče použití jeho postavy a jména, avšak rozhovor s ním byl i tak znepokojivý, prohlásil, že z toho bude poprask a že nemůžu vyloučit ani soudní tahanice. Ta možnost mi doposud jedinkrát nepřišla na mysl a dlouho jsme ji probírali. Byl kriminolog a pracoval na Statistickém úřadě, takže věděl, o čem mluví. Říkal jsem si, že přehání, ale jeho vážný tón svědčil o opaku. Že by mě někdo žaloval? O náhradu škody? Protože jsem napsal příběh svého vlastního života? Když se někdo ohradí, změním jména, o nic složitějšího přece nejde.

Další důležitou postavou byla Hanne, moje první skutečná láska, kdysi světlo mého života a mé všechno. Nikdy jsme si spolu tenkrát nic nezačali a s výjimkou jednoho krátkého setkání v Bergenu jsme se od té doby neviděli. Také na ni jsem v knize nahlížel nezralým pohledem, navíc zakaleným láskou a domýšlivostí.

Zkoušel jsem sehnat její adresu, ale na internetu jsem ji nenašel, ani v telefonním seznamu. Znovu jsem zavolal Bassenovi, my tři jsme kdysi chodili do stejné třídy, našel číslo, které pravděpodobně bylo její, zkoušel jsem ho, ale nikdo to nebral. Volal jsem ještě několikrát, nikdy nikdo nebyl doma.

Tonje, moje bývalá manželka, se v románu téměř nevyskytovala, jen v několika zmínkách v částech pojednávajících o tátově smrti, ale rukopis jsem jí taky poslal a vysvětlil, že bude následovat ještě dalších pět dílů a že v jednom z nich bude hrát nejspíš důležitější roli než tady.

Nakonec jsem poslal rukopis svému strýci Gunnarovi. Byl o deset let mladší než táta, takže když se jeho starší bratr oženil a narodilo se mu první dítě, byl ještě kluk. Z dětství si ho pamatuju jako mladého dvacátníka, naprosto jiného, než byl táta. Gunnar nosil dlouhé vlasy, uměl hrát na kytaru a měl loď s motorem Mercury o síle dvaceti koní. Jednou sehnal Yngvemu autogram Sveina Mathiesena, fotbalové hvězdy Startu, to byla bomba, neudivilo by mě, kdyby ho Yngve ještě měl. Ke Gunnarovi jsme já a Yngve vzhlíželi, vždycky jsme doufali, že bude u babičky a dědečka, až přijedeme k nim do Kristiansandu na návštěvu, nebo že s nimi přijede k nám. Když jsem byl teenager, měl už Gunnar manželku a rodinu, bydleli v řadovém domku a přes léto trávili volné dny na chatě, kterou babička s dědečkem koupili v padesátých letech a on ji postupně převzal.

Byla s ním legrace, vždycky měl v rukávu nějakou slovní hříčku, v tom ohledu se mu Yngve podobal, byl ale i zodpovědný, v posledních deseti letech babiččina a dědečkova života se o ně se ženou starali a pomáhali, když bylo třeba. V době, kdy táta začal ztrácet zájem o mě i o všechno ostatní, se Gunnarova role v mém životě změnila. Řekl bych, že on nejspíš zůstal stejný, ale můj postoj k němu se proměnil. Byl jedním z těch, kdo viděli, co se děje. V té době jsem začal psát do místních novin, čímž jsem se zviditelnil způsobem, který se mu, jak jsem si všiml, nezamlouval, zároveň jsem se začal vymykat, chodil jsem za školu, dost pil, dokonce jsem kouřil hašiš, což byl pro Gunnara neslýchaný přestupek, jak jsem si z jakéhosi důvodu vsugeroval, na rozdíl ode všech ostatních, které jsem měl kolem sebe, což můj vztah k němu zatížilo. V letech poté, co jsem se jako osmnáctiletý odstěhoval z domova, jsem s ním nebyl příliš často ve styku, ale když jsem přijel na návštěvu, viděl jsem, že jeho děti k němu chovají plnou důvěru, když se na něho dívají, nemají v očích ani stopu strachu, a proto jsem k němu cítil respekt. Když mi bylo přes dvacet a táta stále víc propadal alkoholismu, stal se pro mě Gunnar představitelem všeho správného a řádného, čehož jsem na rozdíl od svého otce taky chtěl dosáhnout, a tak jsem si strýce částečně dosadil do jakési otcovské role, částečně jsem ho vnímal jako jakési superego. Byla-li linka plná lahví od piva a vína, pomyslel jsem si: co by asi tak řekl Gunnar, kdyby teď vešel dovnitř a viděl to? Když jsem několik měsíců nechodil na přednášky, říkal jsem si: copak by si o tom asi pomyslel Gunnar? Kdykoliv jsem nějak porušil pravidla, vynořil se v mých myšlenkách Gunnar. S jeho osobou to nemělo nic společného, to já sám jsem si takový postoj vykonstruoval, ovšem úplně zčistajasna to taky nebylo: to léto, kdy jsem pracoval na své románové prvotině, jsem bydlel u mámy v Jølsteru, bylo mi osmadvacet a jednou jsem šel na návštěvu za babiččinou sestrou Borghild, bavili jsme se o tom, jaký život vedli na statku v dávných dobách, protože jsem to zamýšlel v románu použít, a Gunnar byl mezitím za mámou a káral ji za to, jaký jsem lempl a budižkničemu, ze kterého nikdy nic nebude. Můj otec za mě odpovědnost převzít nemůže, musí to tedy udělat matka, domníval se, a přinejmenším ve mně neživit ten scestný sen o psaní. Dá se o tom ovšem uvažovat i jinak, přemýšlel jsem: na jednu stranu jsem se chtěl stát spisovatelem a byl ochotný tomu obětovat cokoliv, navíc mě lákalo překračování hranic, už od puberty jsem nenáviděl maloměšťáctví a usedlost; na druhou stranu mě překračování hranic naplňovalo úzkostí a přinejmenším stejně silně jsem pociťoval i touhu po bezpečné, řádné průměrnosti; to byl taky důležitý důvod k tomu, že jsem se oženil a že jsem vůbec šel studovat na univerzitu. Můj otec se o mě vůbec nezajímal, takže když nastoupil Gunnar a nadával na můj život, neslo to v sobě pro mě i něco pozitivního: alespoň někdo projevoval zájem o to, co dělám.

A možná i on byl rozpolcený. Když táta umřel v babiččině domě a já odjel do Kristiansandu uklízet a zařizovat pohřeb, pozval mě, abych si přijel na den odpočinout k nim na chatu, a tam jsme se spolu šli přes louky a do lesa projít a on mi vyprávěl, co pro něho táta znamenal, zdálo se, jako by ke mně pocítil blízkost a chtěl se o to se mnou podělit. Později onoho léta se opět zastavil u mámy, byli na dovolené někde nedaleko místa, kde bydlela, tentokrát měl pusu plnou chvály ohledně mě a Yngveho a toho, jak skvěle jsme zvládli zařizování okolo tátova úmrtí. Jen pár týdnů nato vyšel můj první román a všechno bylo opět při starém. V knize se objevoval můj otec, objevovali se tam i jeho bratři, nikoliv zjevně, avšak pro všechny blízké natolik zřetelně, že jim bylo jasné, podle koho jsem postavy vytvořil. Když jsem Gunnarovi posílal výtisk, přiložil jsem k němu dopis, kde jsem trochu popsal svůj vztah k tátovi a zároveň i respekt ke Gunnarovi jako otci. Asi jsem to udělal, protože jsem měl tušení, jak text pochopí, a chtěl jsem jeho reakci zmírnit. Moje kniha ho rozzuřila, ovšem místo toho, aby zavolal nebo napsal dopis mně, zatelefonoval mámě, aby si na mě postěžoval. Odmítla převzít zodpovědnost za to, co jsem udělal nebo napsal, prohlásila, že jsem dospělý člověk a že se do toho nemůže míchat. Půl roku nato mimochodem zavolal i mně do hotelu v Oslu, kde jsem těsně předtím převzal Cenu kritiky, volal nějaký muž a představil se jménem, které mi nic neříkalo. Ale hlas jsem znal a za pár vteřin mi došlo, že je to Gunnar, představil se jménem, které jsem dal jednomu z otcových bratrů ve svém románu. Chtěl mi pogratulovat a kromě toho, že se zeptal, jestli jsme popili vína, abychom to oslavili, byl to příjemný rozhovor. Potom jsme se setkali na babiččině pohřbu a při vypořádání jejího dědictví a jednou, když jsme v létě byli s Lindou, Vanjou a Heidi u mámy, nečekaně zazvonil u dveří, chtěl jsem vás jenom pozdravit, říkal, dáte si kafe, zval jsem je, ne, díky, jedeme na jih, vysvětloval, jen jsme se zastavili, tak si aspoň sedněte, vybídl jsem je, ne, to taky ne, a tak jsme jen zůstali stát v zahradě a vyměňovali si zdvořilostní fráze a za nějakých pět minut se vrátili k autu a odjeli svou cestou. Linda s dětmi spala nahoře v pokoji, ptal jsem se Gunnara, jestli je mám vzbudit, aby alespoň viděli moje děti, ale to taky nechtěl, byla to zbytečná komplikace, a když zase odjeli, trochu jsme se té seanci smáli, protože očividně přijeli jen a jen z povinnosti.

Taková byla situace, když jsem se mu chystal poslat svůj nový román. Věděl jsem, že se mu nebude líbit, a představa, že ho bude číst, ve mně vyvolávala obavy. Ale nebylo zbytí. A tak jsem si poslední červencový den roku 2009, měsíc a půl před plánovaným vydáním, sedl k počítači a napsal mu dopis.

Milý Gunnare,

dlouho jsme se neviděli a doufám, že se ty i tvoje rodina máte dobře. Na jaře jsem byl v Kristiansandu na semináři o dramatu, tak jsem si říkal, že zaskočím, jenže pak se konal pohřeb v Ålesundu a musel jsem tam letět – zemřela mámina nejstarší sestra Ingunn –, takže mi už nezbyl čas. Letos na jaře zemřel i mámin švagr Magne, manžel Kjellaug, takže to pro ni byl skutečně těžký rok. Tady u nás v Malmö je všechno v pořádku, všechny tři děti už chodí do školky a Vanja nastupuje příští podzim do školy, takže první nejhorší roky budou brzy za námi.

To však není důvod, proč ti píšu. Důvodem je, že jsem napsal šest autobiografických románů – tři vyjdou teď na podzim, tři na jaře – zabývají se různými částmi mého života a všechna jména a události jsou autentické, to znamená, že to, co popisuju, se stalo, ačkoliv třeba ne úplně do nejmenšího detailu. První z románů vychází na konci září a tvoří ho dva díly – první se odehrává ve Tveitu v zimě a na jaře 1985, to jest v době, kdy se rozešli táta s mámou a táta začal nový život s Unni, druhá část je o tom, co se dělo v Kristiansandu v prvních dnech po jeho smrti. V první části se objevuješ jen okrajově, když mě vezeš na silvestra ke kamarádovi, v druhé taky jen málo, a to když přijíždíte s Tove a pomáháte s úklidem domu. Celkově samozřejmě působíš sympaticky, tak o tobě taky smýšlím, v tom není žádný problém – ten tkví v tom, že odhaluju vnitřní život naší rodiny, o což ses mě ani ty, ani nikdo jiný neprosil. Na druhou stranu je to kniha o mně a mém otci, o tom především pojednává, je to můj pokus pochopit ho i to, jak dopadl. Abych toho docílil, musím dojít k samému jádru věci, k peklu, které v závěru života vytvořil, protože on nezničil jen sám sebe a dům, nýbrž i babiččina poslední léta, navíc ublížil i všem okolo. Proč to udělal? Co ho k tomu vedlo? Měl to v sobě po celou dobu, tedy i v době, kdy jsme vyrůstali? Nevím, jestli o tom víš, ale táta držel celý můj život v jakémsi železném sevření, dokonce i po své smrti, a mám-li vyprávět svůj příběh, nemůžu to obejít. Že se ten příběh chvílemi dotýká i druhých, tebe asi obzvlášť, mě velmi trápí, zároveň jsem však neviděl žádnou jinou cestu, jak tím vším projít. Všechen úpadek a hrůzy, které popisuju, byly přece tátova vina, nikdo jiný za to nemohl, ovšem nic nemůžu popisovat bez vnějších souvislostí, v nichž se to událo. Tak to zkrátka je. V těchto dnech rozesílám rukopis všem, kteří se v románu v nějaké roli vyskytují. Yngve už ho četl a máma taky. Teď ho tedy v příloze posílám i tobě. Budeš-li chtít, abych změnil tvoje jméno a celý tvůj původ anonymizoval, samozřejmě to udělám. Není to nic obtížného a vyvstává jiný problém: že vytahuju na světlo něco, co bys nejradši viděl odpočívat v klidu a mimo zraky ostatních. Znovu opakuju, je mi to líto, ale byl to můj otec, vyprávím svůj příběh a ten je bohužel právě takový, jaký je.

Přeju ti vše dobré.

Karl Ove

V prvních dnech jsem kontroloval e-mailovou schránku několikrát za hodinu. Kdykoliv zazvonil telefon, strnul jsem hrůzou. Nic se ale nestalo. Vykládal jsem si to jako dobré znamení, čte si román a dobře si rozmýšlí, co mi řekne a jak bude reagovat. Buď to, anebo je na chatě.

Ozval se teprve pátý den. Když jsem jeho jméno zahlédl v přijaté poště, vstal jsem a vyšel na terasu, sedl si, zapálil si cigaretu a sbíral odvahu. Děti byly ve školce, v bytě panovalo ticho, vzhůru ke mně proudily obvyklé zvuky města. Nemůže se přece stát nic horšího, než že se naštval kvůli tomu, o čem jsem psal, uklidňoval jsem se. Ale to přece přejde. Musím to zkrátka přijmout a potom to přejde.

Udělal jsem to, co jsem udělal. Nejenže jsem se rozhodl, že to tak bude, nýbrž jsem pod vlajkou toho rozhodnutí déle než rok pracoval. Vůle jednoho člověka na tom nemůže nic změnit.

Takhle jsem uvažoval. Avšak cítil jsem něco jiného. Připadal jsem si jako malý kluk, který provedl něco špatného. Tenkrát jsem se bál, že se na mě táta bude zlobit. Nic horšího neexistovalo. Když jsem se odstěhoval z domova a dospěl, ten strach ve mně přežíval dál a já dělal všechno pro to, abych se ho zbavil. Táta už se v mojí blízkosti nevyskytoval, ovšem hrůza z jeho zuřivosti přešla na jiné: bylo mi dvacet a obával jsem se toho, že se na mě někdo rozzlobí. Nikdy to úplně nevymizelo. Když jsem se ve třiceti rozešel se ženou a přestěhoval do Stockholmu, stále jsem si ten strach nesl v sobě. Linda, se kterou jsem se pak seznámil a později se nám narodily děti, je temperamentní a její projevy často nepřiměřené, a já jsem se jimi nechával naprosto zastrašit, stačilo, aby jen nepatrně zvýšila hlas, a naplnila mě taková hrůza, že jsem dokázal myslet jenom na to, aby už to bylo za mnou. Dokonce i ve svých čtyřiceti, když jsem seděl jednoho srpnového dopoledne na terase, jsem se bál, že se na mě někdo naštve. Pokud jsem k tomu zavdal nějakou příčinu, cítil jsem takový děs, zoufalství a bolest, že jsem nechápal, jak to vůbec můžu přežít.

Hrůza z toho, že se na mě někdo rozzlobí, byla dětinská, nepatřila do světa dospělých, tam se považovala za něco neuvěřitelného, avšak cosi v mém nitru nikdy nedospělo, neudělalo ten krok kupředu a v tom smyslu se neotrkalo, takže ty dětské pocity dál přežívaly v mysli dospělého člověka. A tím dospělým člověkem, tedy mnou, tyto dětské pocity neovladatelně zmítaly, někdy dosahovala trýzeň takové míry, že jsem to sotva dokázal snést, přestože jsem si současně uvědomoval, že jsem dospělý a že to, co cítím, je hluboko pod moji důstojnost. Jak k tomu mohlo dojít? Kdybych měl silné a celistvé já, jisté si sebou samým, byl bych dokázal říct, že zkrátka dělám tohle a stojím si za tím a skutečnost, že někdo jiný na to má odlišný názor, se mě netýká. Budou-li chtít konfrontaci, dojde na konfrontaci. Jenže já neměl takové silné, celistvé a sebejisté já, bylo totiž postavené jen a jen na tom, co si asi můžou myslet ostatní. Můj vlastní názor tomu byl podřízený. Stále ještě jsem žil ve světě, který pro mě stvořil táta a kde cokoliv jsem udělal, prvoplánově vycházelo z obavy neudělat něco špatně. A co je špatné, nebylo dáno nějakými pravidly, nýbrž to záviselo na otcově momentálním rozhodnutí. Tyto okolnosti jsem si přenesl do svého dospělého života, kde už neexistovaly nikde jinde než v mém vlastním nitru. Ale táta byl už jedenáct let po smrti. To všechno jsem věděl, ale nepomáhalo mi to, ten pocit v mém vědomí přetrvával a dělal si, co se mu zamanulo. Zbývalo mi jediné, vyjít mu vstříc a vydržet ho.

Vstal jsem a vešel do ložnice, kde stál počítač připojený k internetu. Otevřel jsem e-mail. Byl stručný a nezavdával žádný důvod k obavám.

Ahoj Karle Ove.

Pošli mi prosím laskavě e-mailovou adresu na tvoji/tvé kontaktní osobu/osoby ve vydavatelství, se kterým spolupracuješ.

Gunnar

Přečetl jsem si e-mail několikrát a pokoušel se interpretovat, co v něm stojí. Nenapsal „Milý“ jako obvykle, ale pokud by zuřil, napsal by na úvod „Ahoj Karle Ove“? Z tečky za mým jménem vyplývalo, že se v tom neskrývá žádné nadšení, to by použil buď vykřičník – což ale podle mě neodpovídalo jeho charakteru –, nebo čárku, nebo nic. Čárka nebo nic by bylo neutrální a věcné, tečka byla znamení, že u těchto dveří nic nedostanete. Užití „laskavě“ poukazovalo na totéž. „Laskavě“ bylo formální, formálnější, než vyžaduje vztah strýce a synovce, takže jsem pochopil, že se mu rukopis nelíbil. Zároveň ale zdvořilé oslovení naznačuje, že nezuří, přesvědčoval jsem sám sebe, to by asi všechny zdvořilosti přeskočil, ne? Že nenapsal nic před svoje jméno, buď „zdraví“, nebo „měj se hezky“, nebo něco jiného přívětivého, naznačovalo totéž co úvod, totiž že na monitoru před sebou mám jakousi věcně formální žádost. Věděl jsem, že mě Gunnar nikdy neměl v oblibě, že na mě pohlíží jako na někoho, kdo se vyvyšuje, kdo chce být odlišný jenom proto, aby se odlišoval, kdo si myslí, že je něco víc, než ve skutečnosti je, navíc bez jakéhokoliv pocitu odpovědnosti a smyslu pro pořádek, a tím jsem si vykládal věcnost toho kratičkého dopisu spíš, než že by to byl projev toho, co si myslí o mém románu. Že po mně chtěl kontakty na moje zástupce ve vydavatelství, bylo také pozitivní, poukazovalo to na skutečnost, že chce svoje námitky probírat s nimi, ne se mnou. Přímého kontaktu s ním jsem se obával víc než čeho jiného. Pokud napíše jim, těžko proto, aby jim nadával.

Napsal jsem e-mailové adresy a telefonní čísla na šéfa vydavatelství Geira Berdahla a na vedoucího redaktora Geira Gulliksena a poslal mu je. Pak jsem šel do pracovny. Čekalo mě obrovské, nepřehledné množství práce. V dubnu jsem poslal do vydavatelství dvanáct set stránek, celou dobu jsem počítal, že to bude jeden román, který vyjde na podzim, ale začalo to být příliš dlouhé, počítal jsem, že přibyde dalších asi tři sta stran, takže vyvstala otázka, v jaké formě román vydat. Probírali jsme to s Geirem Gulliksenem po telefonu. Je vůbec možné vydat román o patnácti stech stranách? Všechno je možné, ujišťoval mě. Taky by ho šlo vydat ve dvou svazcích, které vyjdou buď současně, nebo s několikaměsíčním odstupem. Ačkoliv to znělo rozumně a taky s tím byla spojena výhoda, že dostanu dva menší honoráře, což nebyl nijak zanedbatelný argument, náš rozpočet byl v posledních letech totiž mírně řečeno skromný, přesto bych byl radši román vydal v jediném svazku. Byl by to statement, kniha, kterou člověk nemine bez povšimnutí. Nejdelší román v Norsku. Geir slíbil, že to probere s ostatními ve vydavatelství a zavolá mi zpátky. Stalo se tak už za několik hodin. Předeslal, že návrh Geira Berdahla, který mi sdělí, je nejspíš nerealistický a možná se mi nebude zamlouvat, ovšem každopádně stojí za úvahu.

„Poslouchám!“ vybídl jsem ho.

„Vydáme to ve dvanácti knihách. Každý měsíc jednu po celý rok, pak to půjde zařídit tak, že zájemci si je budou moct předplatit. Co si o tom myslíš?“

„To je naprosto úžasný nápad!“ zvolal jsem. „Dokonalý!“

„Mně se taky líbil. Ale bude to na nás klást vyšší požadavky. Musíme to nějakým způsobem financovat. Budu na tom pracovat a uvidíme, co z toho vzejde.“

„To bude jak nějaký Dickens nebo Dostojevskij,“ řekl jsem. „Román-fejeton! Ta sériovost se mi taky líbí. Wedding Present vydávali singl každý měsíc po celý rok a na konci je všechny spojili na jednom albu. Je to sice trik, ale proč ne?“

„Ten román je jedinečný. Hodí se k němu, když ho budeme jedinečným způsobem vydávat. Jen si představ, jak ho lidi přijmou. Jak se na něj budou psát recenze? Na jednu knihu za druhou, jak budou vycházet, nebo až na kompletní dílo na konci roku?“

„Doprčic, Geire, to je geniální! Pozdravuj Berdahla a poděkuj mu za mě.“

„Je to dobrý nápad, a pokud to jenom trochu půjde, pokusím se ho zrealizovat. Ale bude to chvíli trvat. Takže se dohodněme, že na tom budu pracovat a zavoláme si za dva týdny, ano?“

Jakmile jsme zavěsili, vystartoval jsem do pracovny a začal rukopis dělit na hromádky. Jestli má dohromady patnáct set stran, dělá to asi sto dvacet pět na jeden díl. Hledal jsem místa, kde by se hodilo jednotlivé díly ukončit a nové by mohly naopak začít. Poprvé za celý rok, kdy jsem na románu pracoval, jsem nyní cítil něco jako radost a nadšení. V duchu jsem viděl obal knížky, pouze s natištěným titulem, jako se to dělalo v devatenáctém století. Abonentní kupóny v novinách a časopisech, které si člověk může vystřihnout a poslat do vydavatelství, tak jak se to dělalo za mého dětství.

Uplynuly téměř tři týdny, než Geir znovu zavolal. Oznámil mi, že vydání dvanácti dílů není možné, z čistě praktických důvodů, ukázalo se to jako finančně neúnosné. Namísto toho mi navrhl šest. Tři na podzim, tři na jaře následujícího roku. Váhal jsem, nechtěl jsem se rozloučit s představou dvanácti vydání po měsíci, skoro jsem žadonil, aby se na to podíval ještě jednou, chápe to, říkal, jenže se to ukázalo jako příliš obtížné, vydavatelství by to téměř položilo, jak jsem pochopil. I šest dílů bude náročných, ale pak se mu povedl mistrovský kousek a všechny přesvědčil, takže souhlasili s programem nákupu, aby se ekonomické riziko minimalizovalo.

„To je neuvěřitelný. Jak se ti to podařilo?“ divil jsem se. „Neexistuje snad jasné a jednoduché pravidlo, že od jednoho spisovatele je možné přijmout jen jedno beletristické dílo ročně?“

„No ano, musel jsem za to trochu bojovat, to jo. Ale jedná se o nevšední projekt. Vyslyšeli mě.“

Bylo rozhodnuto a já musel román dělit znovu. V podstatě šlo jen o to, rozdělit dvanáct svazků do dvojic tak, aby každá kniha měla dvě stě padesát stran. Jenže to už byl počet jako u průměrného norského románu, a když zmizela idea předplatného i fejetonu, nepůjde o nic jiného než prostě děj jednoho románu přerušit a v dalším na něj navázat. Šest nesamostatných románů, to moc dobře nevypadalo. Musel jsem je rozdělit nějak jinak, aby každý svazek fungoval samostatně a nezávisle, tedy vytvořit šest románů, které se dají číst i jako jedno dlouhé vyprávění. Když jsem to provedl, vycházel mi první román na čtyři sta stran, druhý na pět set padesát a třetí na tři sta. Tím jsem vyčerpal veškerý materiál. V tom případě jsem ovšem musel za deset měsíců napsat tři další romány. Ale to bych mohl zvládnout, za poslední půlrok jsem psal v průměru deset stránek denně, což je přibližně padesát stránek týdně, protože pracovat o víkendu jsem měl zakázáno. Když jsem ubral deset stránek pro případ nějakých obtíží a překážek, mohlo to dát sto šedesát stránek za měsíc. Zaokrouhlil jsem počet dolů na sto padesát a vyšlo mi, že na jeden román bych mohl potřebovat tak dva tři měsíce a krásně tak stihnout tři za určené období, dokonce s rezervou jednoho měsíce.

Doslova jsem hořel netrpělivostí a očekáváním, když jsem seděl před počítačem a listoval rukopisem tam a zpátky. Bylo nabíledni, že jednotlivé části nešlo jen tak oddělit, pokud měly fungovat samostatně, musel jsem dopsat úvody a závěry, můstky a přechody, některé pasáže přesunout, jiné vyškrtnout, ale obtížné by to být nemělo, protože jednotlivé díly se už samy o sobě lišily, po celou dobu jsem se totiž pokoušel propsat do doby, kdy se děj odehrává, v nemalé míře tím, že jsem se snažil reflexe co nejvíc přiblížit věku vypravěče. Desetiletý kluk přemýšlel o bonbonech, devětadvacetiletý o muzice, pětatřicetiletý o otcovství. Jo, to bude dobrý! Šest románů! Doprdele, to bude trhák!

Onoho srpnového dopoledne jsem po přečtení Gunnarova krátkého e-mailu zasedl k práci, můj první román byl prakticky připravený do tisku; poslední úpravy spočívaly v tom, že jsem po vyjádření dvou konzultantů přepracoval původní útržkovité a nesouvislé vyprávění o roce, kdy jsem jako šestnáctiletý bydlel s tátou, na souvisle vyprávěný příběh, a jediné, co zbývalo, tedy podle mého, bylo eventuálně změnit jména, pokud by si to někdo z těch, o nichž jsem psal, přál. Druhý román už jsem taky v podstatě dokončil, zbývalo jen něco v závěru, pak si ho měl Geir Gulliksen naposledy přečíst a po zapracování jeho návrhů a připomínek by už byl taky připravený k sazbě. Na třetím románu mi zbývalo ještě hodně práce. Byl roztříštěný, příliš anekdotický, zcela postrádal epiku a nosné linky a kromě chronologie v něm chyběla jasná vnitřní souvislost.

To byla patrně ta největší obtíž s autobiografickým textem, dopracovat se k relevantní látce. V životě je samozřejmě všechno relevantní, všechno v podstatě rovnocenné, protože vše existuje současně – velké ropné tankery plavící se v sedmdesátých letech v Galtesundu, švestka před mým oknem, mámina práce v Kokkeplassenu, tátův obličej, když kolem projížděl v autě a já byl kdesi venku a zahlédl ho, jezírko, kam jsme v zimě chodívali bruslit, vůně u sousedů doma, máma Daga Lothara, když nám tehdy udělala milkshake, záhadné auto parkující jednoho večera dole u zátoky Ubekilen, všechny ryby, které jsme jídali k večeři, to, jak se borovice na sousedním pozemku v silných podzimních větrech kymácely sem a tam, tátovy zuřivé výpady, když jsem se v autě opřel kolenem o jeho sedadlo, vafle, které jsme pekli každé úterý, moje zamilovanost do Anne Lisbeth, fotbalové míče, které nám máma s tátou koupili na dovolené v Německu, mně zelený s červenými šestiúhelníky, Yngvemu žlutý s červenými, to, jak jsme jednou stáli na hřišti, vykopli je co nejvýš nad sebe do vzduchu, abychom pokud možno trefili vojenskou helikoptéru, která právě nízko nad námi přelétala. Jen kolem té poslední vzpomínky se kupila celá řada dalších, protože během dovolené rodičů v Německu jsem bydlel u tátových rodičů a Yngve u matčiných a ten týden jsem si vybavoval obzvlášť jasně a podrobně, především dny, které jsme strávili na chatě. A takhle, jako hustý věnec na sobě natěsnaných vzpomínek, bylo v mé mysli uložené celé dětství. Při psaní jsem je vyzvedával z nitra a nořil do písma, a dokud tento přesun probíhal z nitra do polo-vnějšího světa, jejž pro mě při psaní písmo představovalo, nebyl to žádný problém, avšak románová forma vyžadovala, aby se vzpomínky posunuly ještě o krok dál do vnějšího světa, k neznámému čtenáři. Relevance spočívá v komunikaci, v etablování vlastního společného základu, a vyprávění je jednou z forem relevance. Jinou, ačkoliv méně zřejmou, jelikož ji sdílí méně čtenářů, je báseň. Kvalita souvisí s exkluzivitou, všechno, co se týká vysoké a nízké literatury, lidové i elitářské, s ní souvisí. Čím širší má vyprávění rozpětí, čím většímu společenství se otevře, tím snazší je ho pochopit a tím méně náročné je v tom smyslu, že stačí menší úsilí a účast čtenáře. V tom spočívá i zjednodušení. Má-li román vypovídat něco pravdivého o skutečnosti, nemůže být příliš jednoduchý a musí ve svém sdělení nést i prvek exkluzivity, něco, co nesdílí všichni a není jim to společné, jinými slovy něco vlastního, a někde tam, mezi zcela osobitými, a proto naprosto nesdělitelnými výplody šílence, nesmyslnými pro všechny kromě jeho samotného na straně jedné, a formulacemi a klišé žánrového románu, z nichž se stala klišé, jelikož byla všem důvěrně známá, na straně druhé, se pohybuje literatura. Nejvyšším ideálem spisovatele je napsat text, který funguje na všech úrovních současně. Jediní, jimž se to podle mě podařilo, byli autoři prvních dvou Knih Mojžíšových a Shakespeare. Také Odyssea a Ilias tak kdysi působily, ovšem tehdejší obsáhlý veršovaný epos působí dnes tak cize, že jeho relevance rapidně klesla. Ne že by mě některé z těchto myšlenek napadaly, když jsem pracoval na svém románu, můj úkol byl tehdy jasný a konkrétní, totiž jak zpracovat všechny své vzpomínky, prakticky nevyčerpatelné, do celistvého vyprávění? A jak zajistit, aby zůstalo těm vzpomínkám věrné?

Listoval jsem textem sem a tam, ale nedokázal jsem ani číst, co tam stojí, nebyl jsem ani v nejmenším schopen se soustředit, myslel jsem jen a jen na Gunnara a jeho odpověď. Po čtvrthodině jsem proto opět vstal a vyšel z pracovny. V předsíni jsem zaslechl, že nahoru přijíždí výtah. To bude asi Linda; v tuhle denní dobu býval v domě klid. Stál jsem bez hnutí a vyčkával, pak jsem slyšel, jak se otvírají dveře výtahu, a vzápětí vešla do předsíně. Měla na sobě modrobílé námořnické šaty, oči měla namalované a rudé rty. V každé ruce nesla tašku a na zádech malý černý batůžek. Překypovala horlivostí a činorodostí; sotva stačila odložit tašky na zem, už se nakláněla, aby mě políbila, sotva mě políbila, už klečela a zouvala si červené boty a přitom vykládala, co všechno nakoupila.

„Zašla jsem dolů do Granitu, mají tam takové ty úložné krabice, víš, jak jsem říkala, že bysme do nich mohli dávat poštu, jednu pro tebe a jednu pro mě. Aby se tu dopisy a účty všude nepovalovaly. Chceš se podívat?“

Přikývl jsem a ona vytáhla dvě krabice, v podstatě to byly dvě zásuvky.

„Líbí se ti?“

„Líbí. A co máš v tý druhý tašce?“

„Šaty z Myrorna a šál a sukni. Bylo to levný, skoro zadarmo.“

Vytahovala jeden kus oblečení po druhém a přidržela si je u těla.

„Líbí?“ zeptala se znovu.

„Ano.“

„Skoro nic to nestálo.“

„Bylo by naprosto v pořádku, i kdyby to něco stálo,“ ujistil jsem ji. „O to nejde.“

„O co teda?“

„O nic.“

„Ale jojo, řekni mi to. A už jsi obědval?“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Můžeme si dát špagety s omáčkou od včerejška, co ty na to?“

„Ano.“

„No tak už mi to řekni. Na co jsi myslel? Něco se ti nezdálo?“

„Ne, nic takovýho.“

Šla k zrcadlu a znovu si přidržela šaty u těla.

„Jsou moc hezký,“ konstatovala spokojeně. „Ohřejeme si to v mikrovlnce?“

„Udělám to.“

Šel jsem do kuchyně, vytáhl z lednice krabici s omáčkou, potom špagety, nandal jídlo na dva talíře, jeden strčil ohřát do mikrovlnky a přitom jsem se díval z okna, na střechy ve všech odstínech červené, které se zdály tak neuvěřitelně blízko, a na modré nebe nad nimi. Zahlodalo ve mně špatné svědomí, jaké jsem míval v dětství, když jsem za pěkného počasí vysedával doma. To byla jedna z věcí, které táta naprosto netoleroval. Když je pěkně, je třeba být venku, za každých okolností. A já hlupáček se třeba toulal po osadě, i když jsem nemohl najít nikoho, s kým bych byl nebo s kým bych něco dělal, byly totiž prázdniny, mnozí odcestovali nebo odjeli na den na výlet autem či na loď nebo za nějakým větším dobrodružstvím. Toužil jsem být doma se svými knihami, ale místo toho jsem bloudil venku a někdy i plakal lítostí.

„A co jsi dělal ty?“ zeptala se Linda, sedla si ke stolu a rozložila si noviny.

„Dostal jsem e-mail od Gunnara.“

„Ano? A co píše?“

„Nic. Jenom poprosil o adresu do vydavatelství. Ale stačilo to na to, že už jsem pak nemohl pracovat.“

„Nesmíš se tím nechat tak rozrušit.“

Zhluboka jsem se nadechl. Pohlédla na mě.

„Co se děje?“

„Myslel jsem si, že nerada nakupuješ. Že je to jedna z nejhorších věcí, co znáš.“

Zašklebila se na mě.

„Ty jsi občas tak lakomej,“ odtušila.

„Lakomej?“

„Copak mi to nemůžeš dopřát? Mám prostě dobrou náladu, a tak jsem si řekla, že si koupím něco na sebe, když pojedu pryč, a na to s poštou myslím už celý měsíce. Není snad dobře, že jsem to vyřešila? Že tu doma budeme mít trošku větší pořádek?“

„No jo.“

„Tak vidíš.“

Znovu se začetla do novin.

Pak ke mně vzhlédla.

„Ty si nakupuješ všechno oblečení ve Spiritu, takže za kalhoty zaplatíš patnáct set korun. A nikdy jsem ti neřekla ani slovo.“

„To protože jsou to moje peníze.“

„Které bysme stejně tak mohli použít na něco jinýho. Oblečení, co si kupuju já, stojí tak třetinu toho, co to tvoje, ne-li čtvrtinu.“

„No jo, no jo. Tak jsem to nemyslel. Zapomeň na to. Rozhodně jsem se nechtěl hádat.“

„Já se taky nechci hádat.“

Ozvalo se pípnutí trouby. Vytáhl jsem talíř a postavil ho před Lindu, která právě vstala a zapnula rádio.

„Takže jsme kamarádi,“ dodal jsem, strčil do mikrovlnky druhý talíř, nastavil ji na čtyři minuty a zavřel dvířka.

„Karle Ove, já tě miluju. Jasně že jsme kamarádi.“

„To je dobře.“

Dál si četla noviny. V rádiu vysílali zprávy. Mikrovlnka hučela a v jejím nitru se pomalu otáčel zelený talíř s hromadou špaget. Vytáhl jsem nože a vidličky, dvě skleničky, naplnil džbánek vodou.

„Vyzvedneš dneska děti?“ ozvala se Linda.

Čekal jsem s odpovědí, až vzhlédne a podívá se mi do očí.

„Jo. Pokud ty nemůžeš,“ odvětil jsem tónem naplněným co nejvyšší dávkou nevole.

„Jasně že můžu. Ale vedla jsem je ráno. Takže odpoledne jsi na řadě ty.“

Beze slova jsem sklopil oči. Mikrovlnka znovu pípla, vytáhl jsem talíř, postavil ho na stůl a pustil se do jídla. Linda na mě pohlédla, odložila noviny a taky začala jíst. Skončil jsem za několik minut, špagety byly vlažné a nekladly žádný významnější odpor, takže je stačilo do sebe naházet. Přestože Linda ještě nedojedla, vstal jsem a vyšel na balkon, kde jsem se usadil, natáhl si nohy na zábradlí, nalil jsem si hrnek kafe a zapálil si cigaretu. Základním pravidlem našeho vztahu bylo, že jsme se o všechno dělili. V tom ohledu bylo správné a přiměřené, že já jsem vyzvedával, když ona vedla. Šlo jen o to, že já jsem mezitím pracoval, zatímco ona ne. Ten den jsem vstával v půl páté ráno, abych něco stihl, ještě než se děti probudí, potom jsem jí pomáhal pro ně hledat oblečení a vypravit je z domu, pak jsem zase pracoval, zatímco ona tou dobou vysedávala v kavárně, nakoupila si šaty a dvě úložné krabice. Pokud čas s dětmi zabíral padesát procent dne a práce druhých padesát, připadalo na mě celkově pětasedmdesát procent, kdežto na Lindu jen pětadvacet. Když jsme se hádali, říkal jsem jí to. Teď jsem se hádat nechtěl, a tak jsem neřekl nic.

Rozhlížel jsem se po městě. Dole na zdi jsem zahlédl logo Mercedesu, možná jeho stín vznikl odrazem slunečních paprsků v kapotě auta, netušil jsem, ale už jsem ho tam viděl dřív, což napovídalo, že jde o zvyk, kdosi parkuje vždycky na stejném místě. V dálce se tyčil nad střechami domů jeřáb. To, že jsem viděl pouze střechy, zdůrazňovalo jakékoliv odchylky; šel-li někde po střeše člověk, zpozoroval jsem ho, i když se nacházel několik kilometrů ode mě, tmavé tělo zřetelně se rýsující na pozadí světlé oblohy.

Uhasil jsem cigaretu a vhodil ji do květináče postaveného vzhůru nohama, který jsem používal jako popelník, dopil jsem poslední hlt kafe a vešel dovnitř. Když jsem procházel kolem kuchyně, všiml jsem si, že Linda telefonuje. Zastavil jsem se, abych si poslechl, s kým mluví. S Helenou, věděl jsem s jistotou už po několika vteřinách. Linda se střetla s mým pohledem a pozvedla ruku k jakémusi pozdravu, pousmál jsem se a pokračoval dál do ložnice, abych zkontroloval e-mailovou schránku. Na počítači jsem viděl, že už je čtvrt na tři. Za půl hodiny musím jít.

Žádné zprávy.

S úlevou jsem se natáhl na postel a zíral do stropu. Stejně už bylo příliš pozdě na to, abych se do něčeho pouštěl. Do místnosti pronikl pach jídla, který ve mně vyvolal lehkou nevolnost. Když jsme se do bytu nastěhovali, domníval jsem se, že je to od sousedů na patře, ale později mi došlo, že pach se šíří nejspíš ventilačním systémem a pochází z čínského bistra dole v přízemí. Vstal jsem, otevřel dveře na terasu a opět si lehl na postel. Do místnosti začaly proudit zvuky města. V předsíni se ozvaly kroky, zastavily se u záchodu, kde se otevřely a poté opět zavřely dveře. Venku začal hrát starý saxofonista, který sedával u sloupu několik metrů od vchodu do domu, kudy přes náměstí proudilo nejvíc lidí. Hrál vždycky ten stejný kus, asi minutu dlouhý úryvek z jedné melodie, pravděpodobně se domníval, že hraje pro stále nové lidi. O tom, že se o šest pater výš nachází muž, který slyší každý jeho tón nejen dennodenně, nýbrž i měsíc za měsícem, neměl potuchy.

Dý dy dá da dydydy dá.

Dý dy dá da dydydy dá.

Dý dy dá da dydydy dá.

Zavřel jsem oči. Na záchodě se ozvalo spláchnutí, otevřely se dveře, kroky se zastavily v předsíni před zrcadlem. Prohlíží se, nebo se přehrabuje v hromádce dopisů na stolečku u stěny?

Ba dá! zaslechl jsem, byl to signál, který zazněl při vrácení telefonu do nabíječky.

Copak měla telefon s sebou na záchodě? Nebo ho předtím jen v rychlosti odložila a teprve teď dala na místo?

Její kroky se přibližovaly.

Otevřel jsem oči a uviděl jsem, že se zastavila ve dveřích.

„Tak já je vyzvednu,“ řekla, „ty s nimi teď přece budeš několik dní sám.“

„Já to udělám. Stejně nemůžu pracovat. Tak si můžeš zatím třeba zabalit.“

„Určitě?“

„Mám to zopakovat ještě jednou?“

„Dobře, dobře. Ty je vyzvedneš a já je odvedu zítra ráno, než pojedu.“

„V kolik ti jede vlak?“

„V půl desátý,“ odpověděla a sedla si k počítači. Chystala se navštívit Helenu a jejího nového muže Fredrika na chatě kdesi ve středním Švédsku a měla tam zůstat až do víkendu, kdy k nám měli přijet na návštěvu Geir s Christinou. S Fredrikem jsem se nikdy nesetkal, ale z doslechu jsem věděl, že je pravým opakem Helenina bývalého přítele a spolubydlícího, šarmantního kriminálníka Anderse. Fredrik byl hasič, pracoval jako šéf záchranářů ve Stockholmu, koupil dům v Dalarně, demontoval ho a dopravil do Uppsaly, kde ho prkno za prknem znovu sestavil takovým způsobem, že se o tom objevily reportáže v magazínech o bydlení. To bylo všechno, co jsem věděl. A k tomu ještě, že z něho má Heidi, která se s ním jednou setkala, strach. Heidi mu česala vlasy, když se tenkrát setkali, a Helena prohlásila, že se ho přece nemůže tak bát, ale Heidi trvala na svém, prý z něho má strach, i když mu češe vlasy. Helena se tomu vždycky smála. Heidi ji milovala, vždycky si sedala co nejblíž k ní, aby měla jistotu, že upoutá její pozornost, a pak se bavily o všem, co se v poslední době událo. Heidi si s Helenou povídala dokonce i po telefonu a často kreslila obrázky, které ji měly představovat. Heidi přitahovalo všechno, co se lesklo a třpytilo, ze všeho nejradši se fintila, pět různých oblečků za den nebylo žádnou výjimkou, a v Heleně našla svou jedinou opravdovou oslnivou modelku.

„Bude fajn, že budeš na chvíli sama, ne?“

Přikývla, aniž se otočila.

„Ale vím, že už po několika hodinách ve vlaku se mi po vás bude stýskat. Určitě nechcete jet se mnou?“

„Ne, já musím pracovat. Kromě toho si myslím, že je pro tebe dobrý dělat taky něco bez dětí.“

„To máš určitě pravdu. A Helena se o mě vždycky tak hezky stará.“

„To je fajn,“ přisvědčil jsem a vstal, „už budu muset jít.“

„Půjdete rovnou domů, nebo se ještě stavíte na hřišti?“

Pokrčil jsem rameny.

„A mohl bys mi zavolat, jestli někam půjdete? Přišla bych za vámi.“

„Dobře. Tak zatím.“

„Zatím.“

Šli jsme do Magistrátního parku, kterému děti říkaly „obyčejný park“. Mezi další, kam jsme chodili, patřil „Pavučinový park“ v Pildammském parku, „Žraločí park“ ve čtvrti Möllevangen a „Klídek“ pár bloků od našeho domu. Pak byl ještě jeden v Pildammském parku a jeden dole v Zámeckém, který jsme nazývali „Kouzelný les“, a ještě další u požární zbrojnice, kam jsme chodívali zřídka, ale děti ho měly v oblibě, protože se tam nacházely některé speciální atrakce. Téměř celý jejich život venku se odehrával v některém z těchto parků. Zbývající čas trávily děti uvnitř, buď ve školce, nebo doma. Nelíbilo se mi to, bylo to na hony vzdálené dětství, jaké jsem jim chtěl poskytnout. Ale jiná možnost neexistovala, peníze na dům jsme neměli, půjčku jsme kvůli platebním upomínkám nedostali. Na druhou stranu se však nezdálo, že by tím jakkoliv trpěly, když vystrkovaly hlavu mezi listy stromu, kterému říkaly šplhací. Seděl jsem na jedné ze tří laviček na druhém konci hřiště a listoval novinami, které jsem si pro ten účel zakoupil, v pravidelných intervalech jsem zvedal zrak a přejížděl pohledem všechny děti, abych lokalizoval ty svoje tři. Na Vanju už se dalo zcela spolehnout a nevěřil jsem už ani, že Heidi by někam utekla, ovšem John byl stále nevypočitatelný, klidně jsem ho mohl najednou zahlédnout, jak si to hasí přes trávník k silnici vedoucí podél parku, a pokud bych ho bedlivě nesledoval a začetl se do novin, mohlo by se stát, že až konečně vzhlédnu, nebude už mezi ostatními dětmi, a pokud bych pak rozšířil rádius, spatřil bych už jen v dálce maličkou půlmetrovou postavičku mířící k silnici.

Právě teď ale stál u houpačky, tahal za ni a z plna hrdla na mě volal. Vstal jsem, došel k němu, vysadil ho na ni, vytáhl dozadu a pohlédl mu do očí. Připravený? zeptal jsem se. Ano, odpověděl vážně. Když jsem ho pak táhl zpátky, smál se. Desetkrát, řekl jsem a začal počítat. Při deseti jsem ho zastavil, protestoval, a když mu došlo, že ho chci sundat, křečovitě se chytil, v očích paniku. Ne, ne, ne! Postavil jsem ho na zem a on si lehl na břicho hlavou do písku, křičel a zmítal sebou. Když jsem se usadil zpátky na lavičce, přešel v pláč. Srdceryvný a zalykavý, jako by byl sirotek, který už týden nedostal najíst a právě ho zbili. Lokalizoval jsem Heidi a Vanju, zapálil si cigaretu a znovu vzal do ruky noviny. V podvědomí už jsem musel registrovat situaci, která co nevidět nastane, protože už za několik vteřin jsem noviny opět položil, otec, který se se synem v náručí blížil k houpačce, k ní mezitím došel a posadil ho do ní. Velký člověk usadil malého človíčka, přibližně jako když velká loď vypustí malou, prolétlo mi hlavou. Jenže přímo pod nimi pořád ležel John a rozhodně se nemínil pohnout z místa. Vstal jsem a vydal se k němu. Vstávej, řekl jsem mu. Někdo jiný se tady chce houpat. Neodpověděl, jen vzlykal, až se mu třásla ramínka. Zvedl jsem ho jako želvu, odnesl jsem ho pár metrů stranou a tam ho položil. Tak, řekl jsem. Teď si můžeš hrát. Pak jsem si šel opět sednout. Měl jsem špatné svědomí, měl jsem ho trochu utěšit, aby přestal plakat, jenže zaprvé byla jeho reakce naprosto neúměrná důvodu zklamání a já nechtěl, aby si myslel, že to je ten správný způsob, jak zvládat odpor, zadruhé jsem se venku s dětmi řídil strategií zasahovat co možná nejméně, chtěl jsem, aby si vystačily samy.

Ale nejen děti měly problémy s neúměrností. Když jsem si vzpomněl, jak jsem zacházel s Vanjou, a viděl na fotkách z té doby, jak maličká vlastně byla, jako by se mi zastavilo srdce. Opravdu jsem rozzuřeně řval na to maličké stvoření? Opravdu jsem ji neurvale vytáhl z kočárku a prudce posadil na podlahu, přičemž se mi před očima zatmívalo zlostí a zoufalstvím, ji, rok a půl starou a naprosto nevinnou? To byla ta nejbolestnější myšlenka, kterou jsem znal. Jak jsem mohl něco takového udělat? Na co jsem tenkrát myslel? Jak jsem mohl takhle totálně ztratit soudnost? Neuvědomoval jsem si, jak je maličká, naprosto mi chyběl nadhled, jak ji a Lindu, tak všechny ostatní, které jsem měl kolem sebe, to vtáhlo do vnitřního víru, kde se i to nejméně adekvátní zdálo přiměřené a ospravedlnitelné. Také jsem neměl s čím srovnávat, nic jiného jsem neznal.

John mezitím přestal plakat, ale dál ležel s hlavou v písku. Musel jsem mu z té situace pomoct. Všiml jsem si, že se velká houpačka právě uvolnila, tak jsem odložil noviny a vykročil k němu.

„Vyzkoušíme tu velkou houpačku, co ty na to?“

„A-ano.“

„Tak pojď.“ Vstal a cupital za mnou, ručičkou si otíral slzy z tváří, kde mu zůstávaly tmavé šmouhy. Velká houpačka byla jako koš, bylo v ní místo pro několik dětí, a přinejmenším ty moje milovaly, když v ní ležely, dívaly se do nebe a přitom svištěly sem tam. Jakmile jsem na ni Johna vyzdvihl, hned k nám přiběhly Heidi s Vanjou.

„My chceme taky!“ volaly.

„Ale je tam John, takže vás nebudu houpat tak vysoko, ano?“ upozornil jsem je.

„Ano,“ souhlasila Vanja.

„Ano,“ souhlasila Heidi.

Vyzvedl jsem je do koše a vytáhl ho dozadu, co nejvýš jsem dovedl.

„Můžeme?“

„Ano.“

„Určitě?“

„Ano, tati! Tak už houpej!“ vykřikla Vanja.

Pustil jsem houpačku.

John zaprotestoval.

„Já nechci!“ vykřikl.

Zastavil jsem houpačku, zvedl jsem ho a postavil na zem. Vztáhl ke mně ručičky. Ignoroval jsem ho, znovu jsem vytáhl houpačku, rozeřval se.

„Ty máš ale tvrdou hlavu, viď?“ řekl jsem mu, zvedl ho a držel ho na jedné ruce, zatímco druhou jsem houpal holky. Jeho tělíčko příjemně hřálo. Položil mi hlavu na rameno. Koš se zhoupl ke mně, poslal jsem ho zpátky. Holčičky ležely na břiše s hlavou přes okraj a zíraly směrem k silnici. Šatičky a vlásky jim ve větru vlály. Všude kolem lezly, ťapaly, běhaly a šplhaly děti, rodiče postávali kolem, někteří ve slunečních brýlích a s mobilním telefonem v ruce, jiní pohlcení činností svých potomků. Za hřištěm se táhla zatravněná plocha, stálo tam pár košatých stromů, do nichž se opíralo slunce, ale jejich koruny poskytovaly kruhy stínu každému, kdo se toho odpoledne v parku usadil. Většinou to byla mládež, téměř všechno běloši. Mnozí polehávali sami na trávě, vedle sebe kolo; z toho, jak měli vyhrnuté nohavice a svlečená trička či košile, jsem usoudil, že jde o improvizaci, nápad, který dostali cestou domů z práce. Jiní seděli ve skupinkách, to byli především gymnazisté nebo mladí studenti. A pak jsem tu a tam zahlédl nějaký pár, leželi těsně přitisknutí k sobě a jeden druhým zcela pohlcení. V Pildammském parku na druhé straně fotbalového stadionu bývalo víc přistěhovalců, celé velké rodiny, které venku společně večeřely a potom tam vysedávaly dlouho do večera, občas ve slunečním svitu, jakoby z hloubi nějakého snu, duněly bubny. To, jak se tam navečer dloužily stíny, a taky že slunce nezapadalo ani za horizontem moře, ani za lesem, nýbrž do města, v sobě mělo cosi snového, říkal jsem si, když jsme tam chodívali. Svět se rozplyne, když ho naplní slunce, takový jsem měl pocit, mizí vzájemný vztah mezi všemi věcmi, všechno se nachází jakoby na stejné úrovni. Je úkolem kultury definovat vztahy, hierarchizovat souvislosti a uspořádat vše kolem do určitých smysluplných vzorců. To proto máme romány, filmy, televizní seriály, básně a dramata, ale také noviny, televizní zprávy a týdeníky. Že kultura, která vznikla ve sluncem sežehnuté krajině, pod planoucí oblohou při úrodných březích řeky, vytvoří jiné smysluplné vzorce, bylo samozřejmé. Netušil jsem, v čem tkví rozdíl, jelikož byl tak obrovský, že jejich jazyk mi zněl jako kašlání a plivání a písmena se podobala spíš řadě keříků v poušti než písmu, ale tušil jsem, že na samém počátku musel být nepřekonatelný a že se postupně zmenšoval díky jazyku, ale ten pro ně nikdy nebude samozřejmostí jako pro nás a pravděpodobně nikdy nebude možné, a tedy ani žádoucí ho zdolat. Protože největší roli hraje kultura ve vztahu mezi lidmi, její předivo přitahování, vyvyšování a odstrkování je tak jemné a složité, že většině lidí jsou v kultuře známy přesně ty nuance, které se týkají jejich vrstvy, zatímco ty ostatní znají jen povrchně. Avšak všechno má svůj určitý význam, v tom tkví kultura. Látka kalhot něco znamená, stejně jako šíře nohavice, vzor záclony na okně něco znamená, stejně jako náhle sklopený zrak. Způsob, jakým se vysloví slovo, něco znamená. Co člověk o tom či onom ví, taky něco znamená. Kultura zatížila svět tím, že v něm vytvořila rozdíly, v nichž spočívá veškerá hodnota, a ta se v jednotlivých kulturách liší. Že se jednotky stále zvětšují a kultury jsou si stále podobnější, je zdrcující myšlenka, přinejmenším pro člověka, jako jsem já, který je celý blázen do rozdílů a jejich nepřekonatelnost ho přitahuje. Na Japonsku je fantastické, že si během své staleté izolace vytvořilo specifickou, pro nás v mnoha ohledech jedinečnou, ačkoliv téměř uzavřenou, přesto však viditelnou kulturu. Pokud se tato kultura rozpustí v naší západní a zmizí, stane se jen její odrůdou, bude to stejná ztráta, jako když vymře živočišný druh. Jenže západní svět je tak silný a ve své nátuře natolik expanzivní, že si zanedlouho podmaní celý svět, nikoliv násilím, jako tomu bylo za kolonialismu, nýbrž pomocí slibů. Viděno takovouto dlouhodobou perspektivou jsem byl proti přistěhovalectví, proti multikulturalismu, proti téměř všem formám rovnostářství. V krátkodobější perspektivě, tedy pokud jde o konkrétní každodenní skutečnost, kdy bydlím v Malmö, je obtížné nepovažovat přistěhovalectví za obrovský zdroj, protože vidím, jak výbušně živé a energií naplněné město to je ve srovnání například se Stockholmem, kde všichni přistěhovalci žijí na sídlištích a v centru sotva potkáte jinou než bílou tvář. Jistěže je Malmö ošuntělé, jistěže je tu mnoho chudoby, ale současně se přímo chvěje všemi protiklady, které je třeba sjednotit, a pro všechny, kdo tu bok po boku vyrůstají s tolika různými zkušenostmi a zázemím, je to rozhodně dar, protože mnohé se tu dělá sice poprvé, ale s ojedinělou svěžestí a silou dosud nepoznaného.

„To jim závidím,“ poznamenala Linda jednou večer nedlouho předtím, když jsme se navečeřeli v zákoutí onoho rozlehlého parku a vlekli se s dětmi domů.

„A co?“

„Že jsou venku s celou rodinou. Rodiče, prarodiče, děti a vnoučata, strýčkové a sestřenice.“

Pokývla směrem k velké sešlosti lidí shromážděných okolo grilu, bylo jich asi dvacet, staří seděli v křesílkách, nejmladší pobíhali okolo a hráli si. Na trávníku jsme viděli víc takových rodin. Všude byl cítit kouř a pečené maso.

„Tady to tak přece taky bývalo,“ řekl jsem. „Asi tak před třemi generacemi. Přinejmenším na venkově. Moje babička tak vyrůstala. No, ne že by zrovna grilovali v parku. Ale širší rodina bydlela pohromadě.“

„Vypadá to tak úžasně mile. A my tady se svou maličkou rodinkou… Vždyť jsme to jenom my! Představ si, kdyby nás bylo hodně, představ si, jak jiný by to bylo!“

„No jo. Ale zas taková hrůza to taky není, ne?“

„Ne, ne, tak jsem to nemyslela. Jenom, že…“

„Ty jsi romantická duše. Ty vidíš auru, která je obklopuje, a chceš ji taky.“

Zavrtěla hlavou.

„Nechci ji. Jenom to vypadá… zkrátka jako by je obklopovalo mnohem víc života.“

„Přece u nás byla tvoje máma. A moje k nám taky jezdí. A obvykle jsi ráda, když odjedou.“

„Ano, přesně tak. Všechno se to tolik točí kolem nás, mě, tebe a dětí. Představ si, že bychom měli kam zmizet!“

Slunce za námi viselo jako načervenalá koule těsně nad střechami domů, vzpomínal jsem a podíval se přitom na Johna, abych zjistil, jestli mi proti všem předpokladům neusnul na rameni, ale zíral na mě doširoka otevřenýma očima, ustoupil jsem o několik kroků dozadu.

„Už nemůžu,“ řekl jsem holčičkám.

„Ale tati!“ protestovala Vanja. „Vždyť jsme právě začali!“

„Ještě chvilku, prosím,“ žadonila Heidi.

„Ne,“ nenechal jsem se zviklat, postavil jsem Johna na zem a chtěl se vrátit na lavičku, když jsem zahlédl Lindu, jak přichází kruhovým, zdí obehnaným a štěrkem pokrytým prostranstvím uprostřed parku.

„Tamhle jde máma,“ ukázal jsem dětem. Holčičky vylezly z houpačky, aby ji pozdravily, John se k ní rozběhl, šťastně se usmála a sedla si na bobek, aby je objala. Bylo to něco úplně jiného, než když jsem někdy s dětmi přišel domů a ona ležela v posteli a ani neslyšela, když na ni plné očekávání volaly do bytu své tázavé haló? mami?

Došel jsem k lavičce, složil noviny a strčil je dolů do kočárku, když mě najednou zachvátil neklid.

Odkud se vzal?

Pohlédl jsem na Lindu, přicházela s dětmi kolem sebe. Tím to nebylo.

Román.

No jasně. Tím je to.

„Ahoj,“ pozdravila Linda.

„Ahoj,“ odpověděl jsem. „Máš u sebe nějaké peníze?“

„Ne, myslím, že ne. Proč se ptáš?“

„Mohli bysme si něco koupit tamhle u stánku. Ale mám jenom dvacet korun. A nevím, jestli berou karty.“

„Ale jo. Už začali.“

„Chcete zmrzlinu?“ pohlédl jsem na děti.

Když jsme několik okamžiků nato procházeli pod stromy směrem ke světelné křižovatce, snažil jsem se argumenty zahnat svůj neklid, ujišťoval jsem se, že jsem nenapsal nic nebezpečného o těch, kteří si teď čtou rukopis, že jsem se přece bál Yngveho reakce, ale dopadlo to nejlíp, jak mohlo.

„Jak to dneska šlo ve školce?“ zeptala se Linda.

„Myslím, že dobře. Neptal jsem se. Ale když jsem přišel, měly radost, to jo.“

Zastavili jsme se u přechodu, Linda a Heidi bojovaly o to, které se první podaří stisknout tlačítko semaforu, Vanja se prodrala kupředu a triumfálně ho zmáčkla. Heidi se rozbrečela.

„Zmáčkneš si ho příště,“ utěšoval jsem ji.

„Vanja do mě strčila,“ stěžovala si.

„To od tebe nebylo hezký, Vanjo,“ řekla Linda. „Ale teď si půjdeme koupit zmrzlinu.“

Když jsme vykročili na přechod, zůstala Heidi se sklopenou hlavou stát. Vrátil jsem se, vzal ji do náručí a pak ji nesl celou cestu až ke stánku.

„Proč se Heidi nosí a já ne?“ ozvala se Vanja.

„Protože plakala,“ vysvětloval jsem. „Ale až půjdeme zpátky, můžu nést tebe.“

Strčil jsem hlavu do okénka, a když jsem tam nikoho neviděl, zazvonil jsem malým lesklým zvonečkem, který stál na pultě.

Asi nejvíc jsem se obával reakce Jana Vidara. Pro mě zůstal patnáctiletým klukem a náš svět jsem nepopsal zrovna jako obzvlášť fantastický. Ale on tak o něm třeba zpětně uvažuje? Třeba si minulost zahalil do zlatého hávu?

Z malé zadní místnosti vyšla žena, vypadala jako Rumunka, a postavila se přede mě.

„Tak,“ pohlédl jsem na děti, „teď si ukážete, co chcete. Hned to bude,“ pohlédl jsem na ženu. „Zatím poprosím dvě kávy. Jednu s mlékem.“

„Já si dám… Calippo,“ začala Vanja.

„Colové, nebo zelené?“ zeptal jsem se.

„Zelené.“

„A jedno ovocné Calippo,“ řekl jsem tmavovlasé ženě.

„Já ho chci taky,“ dožadovala se Heidi.

„Tak dvě,“ dodal jsem. „A ty Johne? Ukážeš si?“

Ukázal na Sandwich. Jestli si uvědomoval, co dělá, byla jiná věc.

„A jeden Sandwich.“

Žena všechno namarkovala, já zvedl a ukázal jí kartu, ona vytáhla malou čtečku a stiskla několik tlačítek. Zastrčil jsem kartu dovnitř a žena odešla k mrazáku. Po pěšince za několika rozestavěnými stolky a židlemi přicházel tlustý mladý muž s pejskem. Všiml jsem si, jak ho Vanja sleduje pohledem. Byl tak tlustý, že mě napadlo, že je určitě v invalidním důchodu. Levné kraťasy barvy khaki, šedivá kšiltovka, černé tričko. Jak šel, celý se třásl a jeho klouby jako by se převalovaly. Naťukal jsem pin. Žena se narovnala.

„Co to bylo za pejska, Vanjo?“ zeptal jsem se a stiskl ok.

„Teriér, myslím,“ odpověděla.

Heidi seděla Lindě na klíně ve stínu pod slunečníkem, John se vyšplhal na židli a pokoušel se prostrčit skrz prasklinu ve stole uvízlé brčko.

„Ovocné Calippo už bohužel nemáme,“ oznámila žena v okénku. „Vezmete si místo něho colové?“

„Ano, to nevadí.“

Čtečka začala najednou vydávat skřípavé zvuky a z jejího nitra se začal pomalu vysouvat proužek papíru. Žena mi podala tři zmrzliny, já poodstoupil a podal je dětem, ona mezitím odtrhla útržek, a když jsem se vrátil, podávala mi účet a dva papírové kelímky s kávou. Podal jsem jeden Lindě, která už rozbalovala zmrzliny, usadil jsem se u stolu a začal usrkávat z druhého.

Když vyšlo Mimo svět, Gunnara to rozčílilo. Jenže to byla moje první kniha, jednalo se o velkou změnu, pravděpodobně pro něho musel být šok, když v jedné z postav rozpoznal sám sebe, ale od té doby už uplynulo přes deset let a fakt, že můj poslední román nominovali na literární cenu Severské rady, jistě mnohé změnil; už jsem nebyl tím, kdo marní čas sněním o tom, že bude psát, nýbrž uznávaným spisovatelem na národní úrovni a nepatrně i mezinárodně, o tom málu, co se o mé knize objevilo v zahraničních novinách, zajisté Fædrelandsvennen poreferoval. O tom, že ve Frankfurter Allgemeine román nazvali mistrovským dílem, i o tom, co se psalo v The Guardian, ačkoliv tam už se nevyjadřovali tak jednoznačně. Gunnarovi se nejspíš nebude zamlouvat, co jsem napsal o tátovi a babičce, ale o něm samotném v textu nic špatného každopádně není, vyšel z toho dobře a s respektem.

„Myslím, že mám cestovní horečku,“ ozvala se Linda, „jsem trochu neklidná.“

Kolem projel starší muž na kole, na němž cosi klepalo do drátů a pedál se zadrhával o rám.

„Z toho, že pojedeš vlakem?“ podivil jsem se.

„Ano. Vždycky jsem bývala před cestou nervózní, už od dětství.“

„Co jsi říkala, mami?“ zeptala se Vanja.

„Říkám jenom, že jsem nervózní před tou cestou.“

„A proč?“

„To by mě taky zajímalo,“ přidal jsem se. „Ale je fajn, že jsi trochu rozechvělá, ne?“

„Jen si představ, že jsem jela sama na Hydru, když mi bylo sedm,“ poznamenala. „Dneska mi to připadá naprosto neuvěřitelný.“

„Jo, to jo,“ přisvědčil jsem.

„A co?“ ozvala se Vanja.

„Když jsem byla jen o dva roky starší než ty, jela jsem sama na jeden ostrov v Řecku. Teda nebyla jsem úplně sama, cestovala jsem s jednou rodinou, ale neměla jsem s sebou ani mámu, ani tátu.“

„Bylo to v sedmdesátých letech. Tehdy se o dětech uvažovalo jinak,“ odtušil jsem.

„I na sedmdesátá léta to byl extrém.“

„A vyprávěl jsem ti o tom, jak jsem já poprvé cestoval sám?“

Linda zavrtěla hlavou.

„Bylo to taky v sedmdesátých letech. Ale nebyl jsem takovej tvrďák jako ty. Stalo se to v první třídě. Ujel mi školní autobus. Jak jsem tam stál a brečel, přišel ke mně školník. Byl hrozně prima, občas jsme za ním chodili do dílny. No a ten mi řekl, že mám nasednout do příštího autobusu. Jel sice opačným směrem, ale byli jsme přece na ostrově, takže nakonec pojede i okolo našeho domu. Nasedl jsem do něj. Neznal jsem tam živou duši. A když jsme vyjeli doleva místo doprava, k smrti mě to vyděsilo. Najednou jsem zapomněl, co mi školník řekl, nebo jsem mu nevěřil nebo já nevím. Každopádně jsem se nakonec tolik bál, že jsem zatáhl za šňůru. Autobus zastavil a já se ocitl na silnici, kde jsem v životě předtím nebyl, určitě tak deset kilometrů od domova.“

„A co jsi udělal?“ zeptala se Linda.

„Byl tam ještě jeden kluk, co taky vystoupil. Řekl jsem mu, že jsem se ztratil, a on mě pozval k sobě domů. A tak jsem šel. Bydleli ve tmavém domě hned u silnice. Jeho táta zavolal mému a ten si pro mě přijel.“

Pohlédl jsem na Vanju.

„To byl tvůj dědeček,“ vysvětlil jsem.

„A tvůj a tvůj,“ řekla Linda Heidi a Johnovi.

„Já vím,“ přitakala Vanja. „Ten, co už umřel.“

Přikývl jsem.

„Umřel, ještě než jsem se narodila,“ dodala.

„Druhý dědeček taky umřel,“ vmísila se do toho Heidi.

„Umřel na silvestra,“ doplnila Vanja.

„Ano, to máš pravdu.“ Pohlédl jsem na Lindu. Usmívala se.

„Ale s ním jsi se setkala, Vanjo,“ řekla.

Vanja s vážnou tváří přikývla.

„Dvakrát. Ve Stockholmu.“

„Já jsem se ve Stockholmu narodila,“ ozvala se Heidi.

„Přesně tak,“ přisvědčila Linda a přitiskla ji k sobě.

Nazítří jsem v půl páté ráno vypnul pípající budík, vstal, odnesl si svou hromádku šatů z ložnice do předsíně, abych nevzbudil Lindu, zdvihl z podlahy před dveřmi do bytu dvoje noviny, zapnul jsem kávovar, pročítal si kulturu a sport, chroupal jablko a přitom čekal, až bude kafe hotové. Pak jsem si nalil do hrnku a šel si ven na terasu zakouřit. Obloha byla zamžená, mezi budovami dole pode mnou stále panovala blednoucí tma svítání a měla v sobě cosi syrového; byla polovina srpna a podzim za dveřmi.

Zapálil jsem si ještě jednu cigaretu, abych co nejvíc oddálil okamžik, kdy se budu muset pustit do práce, ale uhasil ji jen zpola vykouřenou a vešel jsem do pracovny, zapnul počítač, usadil jsem se, rozsvítil lampičku přichycenou na polici knihovny, přelétl jsem pohledem stojan s cédéčky stojící na podlaze vedle mě a vybral Giant Steps od Boo Radleys, hudba mě vzápětí mrštila do atmosféry Bergenu na počátku devadesátých let, od té doby jsem to album prakticky neslyšel, a to právě z toho důvodu, že jsem si nechtěl ty pocity připomínat. Chvíli jsem seděl a zvažoval, jestli si raději nemám pustit něco jiného, a přitom jsem otevřel soubor s rukopisem druhého dílu románu a listoval jím. Ne, nemohl jsem to poslouchat. Vytáhl jsem místo toho 1972 od Joshe Rousea, jeho melodie zněly měkce a příjemně, skoro jako hudební kulisa, pro začátek dne ideální.

O hodinu později jsem zaslechl, jak se někde otevřely dveře. Vypnul jsem přehrávač a naslouchal. Někdo ťapal po předsíni. Určitě John nebo Heidi. Ne že by to nebylo jedno; jestliže jeden vstal, objeví se každou chvíli i druhý.

Otevřel jsem dveře a vešel do kuchyně. John tam stál s polštářkem v ruce a hleděl na mě. Hodiny ukazovaly za pět minut tři čtvrtě na šest.

„Běž zpátky do postýlky. Vždyť je ještě noc.“

„Mně se nechce spát,“ ohradil se trochu ostřejším tónem, jako bych ho z něčeho obviňoval.

„Chceš teda papat?“ zeptal jsem se.

Přikývl. Vyzdvihl jsem ho do dětské židličky, vytáhl ze skříňky müsli a z lednice kefírové mléko s borůvkovou příchutí, nandal mu do misky a postavil ji na stůl, podal jsem mu lžíci, kterou naštěstí přijal.

Další ťapání. Otočil jsem se, ve dveřích stála Heidi.

„Dobré ráno, Heidi.“

Neodpověděla, mžourala na mě ospalýma očima, vlásky rozježené.

„Já chci taky,“ řekla.

„Hned ti nandám,“ slíbil jsem.

„Ahoj, Johne,“ pozdravila.

„Ahoj,“ odpověděl John.

Položil jsem před ni na stůl plný talíř a lžíci.

„Zvládnete tu chvíli papat sami?“ zeptal jsem se.

Heidi přikývla a pustila se do jídla. Vrátil jsem se do pracovny, nechal dveře přivřené, abych je slyšel, a pokoušel jsem se znovu ponořit do práce. Bez hudby to bylo obtížnější, ale už za několik minut jsem psal, teď právě o výletu do Søgne s Geirem Angellem, pár dní po pohřbu jeho matky, tenkrát jsem tam měl na jedné lidové vysoké škole předčítat a mluvit před publikem. Neměl jsem vlastně žádný důvod, proč o tom psát, až na pocit, který ve mně vyvolal prostor v zimní tmě pod jiskřícími hvězdami.

„Tati?“ ozvala se Heidi těsně za mnou. Srdce se mi téměř zastavilo leknutím.

„Co je?“ otočil jsem se.

„John chce ven ze židličky.“

Vstal jsem, šel do kuchyně, zvedl ho a postavil na podlahu. Plenu měl tak těžkou, že mu visela až u kolenou. Roztrhl jsem ji po stranách a nacpal ji do odpadkového koše pod dřezem, řekl jsem Johnovi, aby se nehýbal z místa, což udělal, a já mezitím došel na záchod pro novou plenu a pak mu ji nasadil, to vše pod dohledem Heidi.

„My se chceme koupat,“ řekla Heidi.

„V žádném případě.“

„Co?“

„To nejde, teď nemůžete.“

„Co?“ opakovala. To byl teď její zvyk, říkala co? na všechno, občas tím vzbuzovala dojem, že má poněkud pomalejší chápání. Nelíbilo se mi to.

„Ne. Teď se nemůžete koupat.“

Zamračila se na mě. Pak se otočila k bratříčkovi, který lezl po čtyřech a zabýval se čímsi na podlaze vedle lišty lemující stěnu.

„Pojď, Johne,“ řekla, „jdeme si hrát do pokoje!“

Bylo šest a pět minut. Venku začínaly jezdit autobusy. Temný hukot jejich motorů zněl jako sténání. Šel jsem do ložnice vzbudit Lindu. Vanja spala vedle ní. Vždycky se v noci vyplížila z dětského pokoje, občas jsme ji u nás v posteli našli, už když jsme si šli lehnout. Právě jsme ji naučili spát samotnou v postýlce, když se narodila Heidi, Lindě jí bylo líto, a tak jí dovolila lehnout si k nám a Vanja od té doby vyžadovala, abychom leželi vedle ní, dokud neusne. Ovšem to nestačilo, kdykoliv se v posteli vzbudila sama, přišla za námi.

„Je šest deset,“ řekl jsem Lindě. „Heidi a John už jsou vzhůru. Můžeš vstát, abych mohl chvíli pracovat?“

„Hm,“ zamumlala.

Pustil jsem si počítač, který stál v ložnici na stole, a otevřel si e-mailovou schránku, abych zkontroloval, jestli třeba náhodou něco nepřišlo v průběhu noci, ale naštěstí jsem měl v doručené poště jen každodenní aktualitu od Agderpostenu, jak tomu bylo každé ráno už od té doby, co jsem se jednou pokusil dostat do jejich archivu, jestli tam nenajdu nějaké články o tátovi, ale došlo k jakési technické chybě a nikdy se mi to nepovedlo, ovšem získali tak moji adresu a mně se nikdy nepodařilo vymazat ji z jejich seznamu. Ale dostat každé ráno zprávu z malého městečka bylo vlastně milé. Smazal jsem ji a vygoogloval sám sebe, nic, trochu jsem brouzdal po internetu, Linda se ještě ani nepohnula, odebral jsem se zpátky do pracovny, zavřel za sebou dveře, pustil si hudbu a pokoušel se opět zabrat do práce. Jenže ta malá přestávka stačila k tomu, aby odpor mezitím narostl. Pokud jsem začal hned ráno a nic jiného mě nestačilo rozptýlit, byl přesun od spánku k textu hladký. S pokračujícím dnem jsem pak musel vynakládat na překonání nechuti stále více sil a odpoledne už pak zbývala jediná možnost, totiž zaspat ji a začít nanovo.

Trvalo téměř hodinu, než jsem se do práce znovu ponořil. Jen chvíli nato zaklepala Linda na dveře a ptala se, jestli nevím o nějakých čistých ponožkách, nebo jestli si myslím, že děti můžou jít v sandálech bez nich. Otočil jsem se a vrhl na ni svůj nejmrazivější pohled. Vřelo to ve mně. Z předsíně jsem slyšel jejich hlasy, Vanja a Heidi na sebe pokřikovaly. Došlo mi, že Linda má obtíže přimět děti ke spolupráci a nejspíš i trochu špatné svědomí, že mě jde prosit o pomoc, ale do očí jsem se jí nepodíval. Posadil jsem se za Vanju na bobek, popadl ji za nožičku a nasadil jí sandál.

„Aj!“

Au děti nikdy neříkaly, to bylo pořád švédské aj tady a švédské aj tamhle.

Prostrčil jsem řemínky otvorem, ohnul je zpátky a připevnil je na suchý zip nebo jak se tomu říká.

„Namazala jsi je krémem proti sluníčku?“ zeptal jsem se.

„Myslím, že to dneska není potřeba,“ odtušila Linda.

„A vyčistili si zuby?“

„John ano. Vanja a Heidi ne. Tak daleko jsme se ještě nedostali.“

Rozrazil jsem dveře koupelny, strčil jejich dva kartáčky pod kohoutek, vymáčkl na ně trochu pasty a šel zpátky do předsíně, jeden jsem podal Lindě a s druhým jsem se postavil před Heidi.

„Otevři pusu.“

Pevně stiskla rty.

Občas to dělávala, protože to byla legrace, ovšem tentokrát ne; hleděla na mě přimhouřenýma odbojnýma očima.

„Myslíš, že jsem se moc zlobil?“ zeptal jsem se.

Přikývla.

„Ale teď už se nezlobím,“ ujišťoval jsem ji. „Nemůžeš tedy otevřít pusinku?“

Ne.

„Nechceš, abych ti ji otevřel násilím, že ne?“

„Co?“

„Násilím. Že ti vyčistím zoubky, i když nechceš.“

„Co?“

„Hotovo!“ zvolala Vanja a zašklebila se na sestru. John stál u dveří do bytu a pokoušel se je otevřít, natahoval se úplně na špičkách a taktak dosáhl na kliku, ne však dost na to, aby ji mohl stáhnout dolů.

„Máma,“ ozvala se Heidi.

„Tak jo,“ podal jsem kartáček Lindě a Heidi okamžitě otevřela pusu a vycenila zoubky.

„Tak se mějte,“ řekl jsem.

Nikdo neodpověděl.

„Aspoň ty bys mi mohla říct ahoj,“ pohlédl jsem na Lindu.

„Ahoj. Ale já ještě přijdu domů, než pojedu.“

„Aha.“ Vykročil jsem zpátky do pracovny. Neklidně jsem se vrtěl na židli a vyčkával, až je uslyším nastupovat do výtahu, ten se vzápětí rozjel dolů, a teprve potom jsem klikl na uložený dokument, který se za okamžik otevřel na monitoru přede mnou.

Linda se vrátila za půl hodiny. Šel jsem za ní, navrhla, abychom si dali kafe na terase, kde jsme pak seděli asi deset minut, každý se svou cigaretou, a téměř jsme nepromluvili.

„Doufám, že se tu budete mít dobře,“ řekla, když stála s kufrem v předsíni.

„Určitě jo,“ ujistil jsem ji.

„Zavolám večer, než půjdou spát, jo?“

„Jasně. A hlavně si odpočiň. A pozdravuj Helenu a…“

„Fredrika. Budu.“

Dali jsme si pusu, zavřela za sebou dveře a já šel zkontrolovat poštu, jedna zpráva od play.com, jinak nic, pak jsem se znovu usadil v pracovně a pustil se do psaní. Půl hodiny jsem telefonoval s Geirem Angellem, k obědu jsem snědl krabičku studených rybích karbanátků, uvařil si čerstvé kafe, a když jsem se poté vrátil z terasy, měl jsem ve schránce e-mail od Gunnara.

Nadpis zněl „Verbální znásilnění“.

Ani mě nenapadlo ho otevřít.

Vstal jsem, vystartoval do předsíně, popadl telefon, usadil jsem se na terase a znovu zavolal Geiru Angellovi.

„To je zase ten týpek, co pořád telefonuje?“

„Přišel mi e-mail.“

„Od strejdy?“

„Jo.“

„Nemá tě rád?“

„Nevím. Ještě jsem ho nečetl. Netroufám si to otevřít.“

„Co ti to asi tak může udělat? Vzchop se. A nestrkej hlavu do písku jako pštros.“

„Nazval to ‚Verbální znásilnění‘.“

„Nekecej!“

„Musím si to přečíst, já vím. A udělám to hned. Ale poslouchej: přepošlu ti to a přečteš si to taky a já ti potom znovu zavolám, jo?“

„Jasně.“

Zavěsili jsme, zapálil jsem si cigaretu a rozhlížel se po střechách. Srdce mi pořád bušilo, připadalo mi, že se mi chystá vyskočit z hrudi.

Verbální znásilnění.

Usrkl jsem kafe. Přemýšlel jsem, jestli bych se neměl jít projít do města, ještě to na chvíli odložit, sednout si třeba někde v parku nebo se podívat po obchodech. Ale věděl jsem, že se stejně budu neustále trápit myšlenkou na to, co tak asi může v Gunnarově e-mailu stát, a stejně nebudu mít chvilku klidu.

Vstal jsem a vešel do ložnice, klikl na jeho zprávu, ještě než jsem dosedl na židli, a co nejrychleji si ji přečetl, jako by se všechna hrůza nacházela v prostoru mezi očima a textem a ne v tom, o čem text pojednává.

Čekal jsem ledacos, ovšem tohle ne.

Bylo to, jako by na mě řval. Psal, že za tímhle románem stojí moje matka. Nenávidí celou rodinu Knausgårdových a nesnášela ji odjakživa. A po všechny roky vštěpovala tu nenávist i mně, pokřivila moji mysl, až jsem naprosto ztratil kontakt se skutečností a sepsal tuhle ponižující, nemorální a egocentrickou slátaninu, abych se rodině pomstil a napakoval si peněženku. Že jsem se k tomu uchýlil, je mnohem horší než to, co si myslím, že mi v dětství způsobil můj otec. Zdrojem pro všechny moje knihy je moje matka, všechny poznamenávají motivy její skryté pomsty. Hemží se to v nich chybami, šikanujícími popisy a výklady pojetí člověka, které se v jeho rodině podle jeho názoru nevyskytuje. Jsem zkrátka zralý na léčení.

Gunnar psal, že ředitel vydavatelství nese osobní odpovědnost za vydání rukopisu, a vyhrožoval, že pokud k němu dojde, hodlá podat trestní oznámení a žádat náhradu škody. Dopis nebyl podepsaný.

Když jsem to dočetl, téměř jsem se nemohl zvednout ze židle. Nedokázal jsem jasně myslet. Potřeboval jsem s někým mluvit, to jediné jsem věděl, našel jsem proto adresu Geira Angella a e-mail mu přeposlal. Pak jsem odešel od stolu. Postavil jsem se k oknu v obýváku a pohledem přelétl náměstí, potom jsem vešel do kuchyně a pohlédl přes střechy domů, šel jsem do dětského pokoje a rozhlédl se, palanda Heidi a Vanji, Johnova postýlka, opět jsem vyšel ven a vydal se do koupelny, pustil jsem kohoutek nad umyvadlem a umyl si ruce, přešel do obýváku, otevřel dveře na dlouhou terasu, slunce pálilo a už se oteplilo, rukama jsem sevřel zábradlí a naklonil se, abych viděl všechny ty lidi procházející podél domovních fasád pode mnou, pustil jsem se a znovu vešel dovnitř, neklidně jsem přecházel sem a tam a pak jsem se rozhodl, u e-mailu byla totiž ještě příloha, ještě jeden dopis, klidně si můžu přečíst i ten, horší už to být nemůže.

Byl adresovaný Sissel Norunn Hatløyové, tedy mámě. V něm Gunnar psal, že právě dočetl poslední rukopis „spisovatele“, tedy mě. Je prý takové povahy, že nenachází slov, aby popsal, co si o mně myslí. Ovšem stejně to udělal. Byla to snůška těch nejnegativnějších charakteristik, co si člověk dokáže představit. Sám sebe vynáším do nebe, jsem beznadějný ubožák a zlý člověk. Je zvláštní, psal Gunnar, že útočím na rodinu Knausgårdových, kdežto ona, tedy máma, z toho vyšla bez úhony. O ní pan spisovatel neutrousil jediné špatné slovo. Pročpak asi? On sám si totiž o ní udělal zcela odlišný obrázek: zanedbávala Yngveho i mě po celé naše dětství, zajímala se vždycky jen sama o sebe a svoje kvazifilozofické ego, jak to nazýval, což já teď dovádím ještě dál. Nikdy nemyslela na ostatní, jen sama na sebe. Žádný soucit, žádná starostlivost, jen sebestřednost. Měla být tím, kdo tátu usměrní, to se ale v době, kdy ji rodina potřebovala nejvíc, nestalo. Gunnar to nazval selháním péče. To bylo jádrem problému, to podstatné. Já jsem to nikdy nepochopil, jelikož zcela pokřivila moji mysl. Věřím všemu, co moje matka řekne, a jelikož nenávidí rodinu Knausgårdových, nenávidím ji i já. Potom popisoval, jak si pamatuje, když se přivdala k nim do rodiny.

Byl tehdy ještě kluk a mámina přítomnost na něho očividně udělala velký dojem, protože líčil její chlad a odmítavost těmi nejsilnějšími výrazy, až by si člověk myslel, že je řeč o ledovci, a ne o člověku. Neměla prý v sobě žádnou vřelost, nic z ní nevyzařovalo, neúčastnila se rodinného života, jen seděla někde v koutě a četla si časopis, občas na ně pohlédla, když potahovala z cigarety. S nikým nekomunikovala a pro mladistvé, kteří se v blízkosti nacházeli – tím musel myslet sám sebe –, neměla nikdy vlídné slovo. A pokračovalo to i v budoucnosti, protože když dospěl, nepozvala ho nikdy k sobě domů a nikdy ho ani nenavštívila, aby se setkala s jeho dětmi, a jeho vlastní, společenskou a vřelou matku nemohla očividně vystát. Gunnar popisoval, jak ho bolelo, že s ní jeho starší bratr musí žít, a divil se, proč je taková, z jakého důvodu je tak bytostně nepříjemná, a pak vzpomínal na to, jak ve dvanácti letech navštívil máminu rodinu ve Vestlandetu. Babičku líčil jako zakomplexovanou autistku sžíranou pocity méněcennosti. Popisoval chudobnost stavení, kde bydleli, opovržlivě ho nazýval domkářskou chalupou. Když tehdy jako dvanáctiletý kluk spatřil moji babičku, pochopil, odkud se v její dceři vzala chorobná potřeba někam to dotáhnout, i to, že její syn, můj strýc Kjartan, mohl skončit jako sepisovač básní o vránách, což Gunnar očividně považoval za něco směšného, jakož i hloupého a nedůstojného. Moje matka se doma nenaučila to, co měla, to jest schopnosti empatie, schopnosti poskytnout péči, schopnosti vytvořit kolem sebe útulné prostředí, a to všechno předala dál i mně, jenž trpí těmi samými nedostatky.

Napsal jí dopis, aby zdůraznil, že za mě, „svého syna bez přátel“, stále nese odpovědnost, když jsem se teď dostal na takové scestí. Srovnával mě s tátou, tvrdil, že jsem stejně nenapravitelný jako on a trpím i stejným rozpadem osobnosti. Potom mě srovnával s mámou s tím, že jsem stejně cynický a nesoucitný jako ona. Vyplývá to však z mojí knihy? Nikoliv, taková perspektiva, očividně správná, tam totiž naprosto chybí. Podle Gunnara je mámina vina na tom, jak táta skončil, zřejmá všem, kdo ji chtěli vidět. Nikdy mu neposkytla to, co potřeboval, to znamená lásku, blízkost, přátelství, vřelost. Toho si Gunnar všiml a pochopil to už jako dvanáctiletý, ovšem jeho bratr, tedy táta, si to uvědomil až příliš pozdě.

Nakonec Gunnar mámu žádal, aby mě přiměla zastavit tento můj projekt a doporučila mi hospitalizaci někde na psychiatrii. Pokud se tak nestane a kniha vyjde, bude žádat odškodné. Hodlá tento nenávistný útok na rodinu Knausgårdových, za nímž nepochybně stojí ona, zastavit bez ohledu na prostředky.

Pod dopis se nepodepsal svým jménem, ale jako bratr mého otce.

Natáhl jsem se na postel a zůstal ležet naprosto bez hnutí. Najednou jako by neexistovalo nic jiného. Co přesně se mi honilo hlavou a co jsem přitom cítil, si dnes nedokážu přesně vybavit, od té doby uplynulo jeden a půl roku, takže tehdejší návaly úzkosti už mě neochromují. Chápu ji, dokonce velice dobře, ovšem nedokážu ji znovu prožít. Když si ty dopisy pročítám teď, vyvolávají ve mně silnou nelibost a jen dokazují to, co jsem odjakživa věděl a vnímal, ovšem už je to jen slabý odvar toho, s jakou silou mě zasáhly tehdy. V oněch srpnových dnech roku 2009 mě úplně ochromily. Kdybych měl nejmenší tušení, jakému hněvu budu čelit, mohl bych se na to připravit a zmírnit tak jeho účinek, nebo, což bylo nejpravděpodobnější, bych prostě od psaní románu upustil. Jenže když jsem na něm pracoval, ani ve snu mě nenapadlo, že by k takové reakci mohlo dojít.

V předsíni se rozezněl telefon.

To je určitě Gunnar.

Nemohl jsem s ním mluvit. Cítil jsem se stejně, jako když jsem v dětství provedl něco špatného a pak zaslechl, jak táta dole otevírá dveře. Už je tady. Už je tady.

Jenomže mohl telefonovat i Geir Gulliksen nebo Geir Berdahl, protože ten dopis dostali i oni.

Zvedl jsem se a pospíchal do předsíně. Telefon ale utichl, než jsem se k němu dostal. Vzal jsem ho z nabíječky a proklikal se k příchozím hovorům.

„10“, stálo tam.

To znamenalo, že má volající skryté číslo. To míval vždycky Geir Angell, pravděpodobně to tedy byl on. Nejednou jsem vtipkoval, že bez čísla volá jen policie a on. Ale v podstatě se nejednalo jen o žert, kdesi hluboko v nitru jsem neustále telefonát od policie očekával.

Odnesl jsem si telefon na terasu a vyťukal Geirovo číslo.

„Ano, haló, tady Gunnar,“ ozval se, „to je můj zrádný synovec, který nemá žádné přátele? Jak si vůbec dovoluješ mi volat?“

„To ty jsi mi telefonoval?“ zeptal jsem se.

„Jo, já, máš blbou náladu?“

„Blbá není úplně to správný slovo. Četl jsi ten e-mail?“

„Četl. Má vyřídilku, ten tvůj strejda, to se musí uznat!“

„Jo, to má.“

„Smál jsem se, až jsem se za břicho popadal.“

„To věřím.“

„No tak. Naštval se na tebe. To není těžký pochopit. Ale to je asi tak všechno. Ty jsi přece nic špatnýho neudělal.“

„Jasně že jo. A on to požene k soudu. O tom nepochybuju ani na vteřinu.“

„To je ale přece fantastický! Musíš doufat, že takovou blbost udělá! Budeš ve vatě! Když bude proces, tvoji knížku si koupí každej! Okamžitě vstoupí do literární historie. A z tebe bude milionář. Lepší scénář si nedokážu představit.“

„Já teda jo.“

„Ale prosím tě! A co jsi jako provedl? Napsal jsi knihu o svým životě, tak jak ho vidíš ty. V tom projektu jde o svobodu. A svobodu si člověk bere. Když ji dostane, stává se z něj otrok. Chtěl jsi psát o tom, jakej život je. A to něco stojí. Teď vidíš, jaká ta cena je. Nebral jsi ohled na strýce, takže ses zachoval bezohledně. To je ta cena. Jo, zlobí se na tebe. To dokážu pochopit. Když vezmu v úvahu jeho pohled na svět, má právo se na tebe zlobit. Ale to je tak všechno. Rozumíš? O něm jsi nic špatnýho nenapsal. Psal jsi o svým vlastním otci. To je tvoje právo, tvoje zatracený dědictví, který ti zanechal. Nikdo ti ho nemůže upřít. Můžou se naštvat, můžou zuřit, můžou tebe i tvoji rodinu šikanovat, ale tím to končí. Nic špatnýho jsi neudělal. Odpouštím ti. Škoda mimochodem, že nejsem katolický farář.“

„Jo.“

„Jaký jo? Tak to zkrátka je. Vzchop se, chlape. Bude z tebe boháč. Musíš se tomu všemu smát.“

„K smíchu mi to zrovna nepřipadá.“

„Jasně že je to k smíchu! A když jsem ten e-mail četl, došlo mi, odkud se to všechno vzalo. Ty nejsi jediný blázen u vás v rodině. Všichni jste blázni. Tvůj otec, strejda i ty.“

Neříkal jsem nic. Jeho snaha povzbudit mě se samozřejmě míjela účinkem, ale přesto mě potěšila. Mluvili jsme dál ještě hodinu, pořád o tomtéž, o dopise a nové situaci, k níž zavdal příčinu. Geir mě přesvědčoval, že musím tuto situaci přijmout. Morálka sama nikdy nic nevytvořila, jenom vždycky popírala to, co bylo vytvořené. A právě to vytvořené je život. Proč popírat život?

Geir byl skrz naskrz přívržencem Nietzscheho. Nahlížel situaci zvenčí, v tom tkvěla jeho síla, avšak to zároveň znamenalo, že stojí mimo. Já se nacházel v centru toho všeho a ve vitalismu jsem rozhodně žádnou útěchu najít nemohl, protože se vlastně jednalo o přestupek a v podstatě šlo o strach ze spáchání přestupku.

Zatímco jsme spolu mluvili, zazněl v telefonu signál příchozího hovoru. Napoprvé jsem mu nevěnoval pozornost, ale když se ozval podruhé, prohlásil Geir, že musíme skončit a já to vzít.

Displej nejdřív ukazoval jenom příchozí hovor. Vyčkával jsem, mohl to být kdokoliv. Pak se ale objevilo číslo. Telefonát z Osla. Gunnar se sice mohl z nějakého důvodu nacházet v Oslu, ale bylo to málo pravděpodobné, navíc se mi zdálo, že poznávám tři první číslice, patřily vydavatelství Oktober.

Stiskl jsem zelené tlačítko, zvedl sluchátko k uchu a současně otevřel dveře a vešel do obýváku.

„Haló?“ řekl jsem a mířil k oknu.

„Ahoj, tady Geir Berdahl.“

„Ahoj.“

„Dostal jsem e-mail od tvého strýce.“

„Ano.“

Pousmál se. Zastavil jsem se u okna a opřel si čelo o chladivé sklo.

„Jsou to silná, opravdu silná slova.“

„Já vím.“

„Nesmíme nic zanedbat.“

„Chápu.“

„Musíme tvému strýci vyjít co možná nejvíc vstříc. A musíme si vytvořit prostor pro vyjednávání. Za žádných okolností do toho nesmí zatáhnout soudní aparát. Co změnit všechna jména související s rodinou? Máš s tím problém?“

„Ne,“ přešel jsem k protější stěně, udělal čelem vzad a vydal se zase zpátky. „Ne, vůbec ne. Sám jsem mu to přece ve svém e-mailu nabídl.“

„Dobře. Tak já mu řeknu, že všechna jména změníme. A anonymizujeme prostředí, jak jen to bude možné.“

„Ano.“

„Spojím se s advokátní firmou, se kterou spolupracujeme. Jen abys to věděl. Musíme mít jistotu, že je to, co děláme, legální, rozumíš?“

„Ano.“

„Ten se ale fakt rozzuřil!“

„Jo, to jo.“

Došel jsem do kuchyně, zastavil se a zahleděl se na řadu skříněk nad dřezem, jedna byla otevřená, polička, na níž stávaly skleničky, téměř zela prázdnotou. Myčka jich musela být plná.

„Možná tě chce trochu vyděsit,“ pokračoval.

„To už se mu povedlo.“

„No tak jsme domluvení, Karle Ove. Nenech se vyvést z míry a dál pokračuj v práci na románech. A já ti zavolám, až se domluvím s advokáty.“

„Dobře.“

„Tak zatím.“

„Zatím,“ rozloučil jsem se a zavěsil. Znovu jsem vykročil z obýváku do předsíně a do koupelny, kde jsem otočil kohoutkem a opláchl si ruce teplou vodou. Vyšel jsem na terasu, ale došlo mi, že tam nemůžu sedět a kouřit sám, bylo tam příliš ticho a prázdno, tak jsem si došel pro telefon odložený na kuchyňském stole a zavolal Lindě.

„Ahoj!“ ozvala se.

„Slyším, že máš dobrou náladu.“ Šel jsem znovu do obýváku k oknu. „Už jsi na místě?“

„Ne, pořád ještě sedím ve vlaku. Chvíli jsem spala. Teď si čtu. A ty?“

„Nic moc. Dostal jsem e-mail od Gunnara. Strašně se naštval. Zuří jako blázen.“

„No to je radost. A co ti napsal?“

„Dám ti to přečíst, až se vrátíš. Chce zastavit vydání románu a vyhrožuje, že jestli se mu to nepovede, požene to k soudu.“

„Fakt?“

„Jo. Je mi příšerně, to si jistě dokážeš představit.“

„Ano, poznám ti to na hlase. Chceš, abych se vrátila domů? Klidně můžu.“

„Ne, ne, to určitě ne. To tě nesmí ani napadnout. Těch pár dnů pro sebe si přece zasloužíš. Já to zvládnu. Jenom to byl trochu šok. Ale to přejde. Mluvil jsem s Geirem Berdahlem z vydavatelství, spojí se s advokáty a pokusí se to vyřešit, jak nejlíp to půjde. Jsem v dobrých rukou. Zvládnu to v pohodě.“

„Určitě?“

„Ano.“

„Tak jo.“

„Potřeboval jsem ti to jenom říct. Ale jinak je všechno v pořádku. Zavolám večer a promluvíme si o tom trochu víc, jo?“

Souhlasila. Linda se s Gunnarem nikdy nesetkala, ale hodně o něm slyšela. A taky na ni zapůsobilo, jak tehdy stál u mámy na zahradě a nechtěl vidět ani ji, ani naše děti. I to, že jako jediný z pozvaných nepřijel na Vanjin křest. Ani jedna z těch epizod mi tenkrát nepřišla nijak zvláštní; v zahradě měl zkrátka málo času a zúčastnit se křtu mu nedovolily okolnosti. Teď jsem je však viděl v jiném světle, ozářené nenávistí, s níž napsal svůj dopis. A ta se nemohla objevit až teď, zčistajasna, jen jako důsledek knížky, kterou jsem napsal, musela pod povrchem doutnat celé roky. Vnímal jsem ji, celou tu dobu jsem tu nenávist vnímal, ale vždycky jsem se domníval, že si to způsobuju jen já sám a můj paranoidní neklid. O všech lidech jsem si přece myslel, že mě nemají rádi, ale proč on? Vždyť Gunnar byl otcův bratr, tak proč by mě neměl rád? Pokud jsem udělal něco, co se mu nelíbilo, je snad tolik prostoru pro kompromis, že jeho rozhodnutí nebude definitivní. Takhle jsem přemýšlel, když jsem se pokoušel zaplašit onen pocit, domníval jsem se, že si ho jenom namlouvám, ovšem tón dopisu všechny tyhle představy rozptýlil. Skutečnost byla jiná, a už dlouho, možná odjakživa. Svým románem jsem v jeho očích jen potvrdil to, co si o mně myslel odjakživa. Mám malé, avšak ve svých vlastních očích příliš velké ego. Jsem nenapravitelný lhář. Už od dětství ve mně vzbuzovali pocit, že jsem lhář. Jak k tomu mohlo dojít? Vždyť právě já lež nesnášel a nechtěl ji ve svém životě. Ale oni mě navzdory tomu považovali za lháře, a díky tomu i já sám sebe.

Proč?

Odpověď je prostá. Musel jsem před nimi něco skrývat. Něco, co jsem tam u nich nemohl projevovat či používat. A tím, že jsem za každou cenu musel něco obcházet, působilo moje chování podezřele, a tím i celý můj charakter. Snažil jsem se u nich být jako oni, mluvit jako oni, po jejich, jenomže Gunnar prohlédl, že pravda je jiná. A to byl počátek celé té zrady.

Chvíli jsem stál v obýváku s telefonem v ruce a rozhlížel se po domech za okny. Nemohl jsem pracovat, nemohl jsem číst ani se dívat na film. Ani jsem nemohl vyrazit ven a sejít se s někým, natolik dobře jsem nikoho v Malmö neznal. Mohl jsem jedině někomu zatelefonovat. Ne že by to nějak pomohlo, ale pouhé vědomí, že existují lidé mimo tohle všechno a jsou ochotni se o tom bavit, činilo situaci alespoň na okamžik snesitelnější. A tak jsem celé dvě hodiny, které zbývaly, než jsem měl jít vyzvednout děti ze školky, protelefonoval. Mluvil jsem s Geirem Gulliksenem o tom, co budeme dělat, mluvil jsem s Espenem, který mě ujišťoval, že v rukopisu nemám nic měnit, nepoddávat se nátlaku, ale zocelit se a vydržet, mluvil jsem s Torem, který věděl, co to znamená psát o věcech blízkých skutečnému životnímu příběhu, a taky jak se k tomu může stavět rodina, mluvil jsem s Yngvem. Byl úplně bez sebe, protože s Gunnarem měli dobrý vztah a v žádném případě se nechtěl ocitnout mezi dvěma mlýnskými kameny. Ujišťoval jsem ho, že je to můj román, já jsem ho napsal, on sám s ním nemá nic společného a Gunnar to pochopí. Vnímal jsem, že Yngveho měl Gunnar odjakživa rád, vždycky s ním udržoval kontakt. Nakonec jsem zavolal mámě, právě jela domů z práce a e-mail ještě nečetla, ale udělá to hned, jak dorazí. A pak už bylo za deset minut tři. Obul jsem si bílé tenisky, vzal ze skříně klíče, popadl pytel s odpadky a sešel dolů do sklepa, vyhodil ho do jedné z velkých popelnic, které tam stály, odemkl jsem si zadní dveře a jednou z postranních ulic došel do školky, dělával jsem to, kdykoliv jsem se cítil mizerně a chtěl se vyhnout pohledům druhých. Jakmile jsem vyšel do teplého srpnového dne pod azurově modrým nebem a kráčel ulicí Föreningsgatan plné exhalátů, vnímal jsem důvěrně známý pocit, minul jsem hlouček lidí pokuřujících jako vždycky na rohu u světelné křižovatky, přešel jsem na druhou stranu, pokračoval úzkou dlážděnou uličkou a pak dál do kopce ulicí lemovanou mladými listnatými stromy, temně zelenými ve stínu vysokých činžáků, tentýž pocit jsem zažíval i krátce po tátově smrti a ve dnech, kdy mi telefonovali a obvinili mě ze znásilnění, připadalo mi, jako by okolí vymizelo, jako bych se nacházel v zóně tak plné energie, že všechno v blízkosti potlačovala. Viděl jsem všechno, viděl jsem auta, samoobsluhu Lidl, chodce i cyklisty, zaznamenával jsem, co mají na sobě, většinou kraťasy a trička, sukně a šaty, ale tu a tam i kalhoty od obleku a košili, viděl jsem Montessori školu na druhé straně křižovatky, africký kadeřnický salon, polské potraviny a řadu malých starožitnictví, která jsem míjel, viděl jsem majitele jednoho z obchodů, jak před ním sedí na chodníku na židli, jak to míval ve zvyku, u nohou mu jako vždy podřimoval jeho starý zlatý retrívr, ale nic z toho jako by nemělo žádný význam, žádnou váhu, žádnou hustotu. I svoje děti jsem vnímal stejně, když se ke mně na dvoře školky rozběhly. Sklonil jsem se, objal je, protože přesně to jsem musel udělat, nicméně ani toto nemělo dostatečnou váhu, aby mě to z mého stavu vytrhlo.

Dvě vychovatelky seděly na lavičce a povídaly si, zatímco děti pobíhaly okolo a hrály si. Celý dvůr byl vyasfaltovaný a uzavírala ho zeď vysokého, asi šestipatrového domu bez oken, připomínající spíš hradní opevnění, a po většinu dne vrhala na dvůr stín. U ní leželo pískoviště a vedle něj tři metry vysoký domeček na hraní. Ve skladu na druhé straně byla spousta tříkolek, koloběžek, kyblíků a lopatek, míčů a hokejek na pozemní hokej a taky dvě malé branky a hromada plastových hraček, které se odpoledne válely všude kolem. Rodiče ve školce pracovali jeden týden každého půl roku, navíc měli na starosti administrativu a každodenní úklid všech místností. Pokoušel jsem se vyhnout všem důležitým funkcím, nikdy jsem se například nestal členem vedení, nikdy jsem nebyl odpovědný za personál, nábor či hospodaření, nýbrž jsem trval na tom, že se budu účastnit té nejpraktičtější a nejméně prestižní práce, totiž úklidu. Šlo o činnost čistě praktickou a spočívala v tom, že jsem během pěti či šesti víkendů za půl roku uklidil celou školku. A k tomu ještě v ty dny, kdy jsem měl službu. Ale vyhovovalo mi to, práce vyžadovala přesně tolik hodin, kolik zabrala, a tím to haslo. Jediný problém představovala skutečnost, že když jsem přišel v neděli večer uklízet, cítil jsem silnou potřebu udělat všechno perfektně, což vedlo k tomu, že jsem prací strávil podstatně víc času, než bylo nutné. Snad právě proto mě už v druhém pololetí požádali, abych si vzal úklid na starost. Souhlasil jsem a musel tak organizovat jarní úklidy, sepisovat seznamy služeb a zajišťovat, aby vždycky byly k dispozici všechny pomůcky a čisticí prostředky, a dělal jsem to rád, avšak když se rok chýlil ke konci a na schůzi se mělo domluvit nové rozdělení povinností, požádal jsem, abych se opět mohl stát pouze řadovým uklízečem. Nevyhovovalo mi, že se organizováním zviditelňuju, navíc bylo na mně i řešení případných stížností zaměstnanců na úklid, když to někteří rodiče odflákli, několikrát se to stalo a já se hanbou málem propadl do země, když jsem jim to musel říct, protože to přece byli dospělí lidé a já jim měl vykládat, že neodvedli dostatečně dobře svou práci a nesmí se to opakovat? Jednou jsem to zvládl, i podruhé, ale víckrát už ne.

Zastavil jsem se u těch dvou na lavičce. Nadje vyrůstala v Iráku a vyžadovala od dětí železnou disciplínu, Karin byla původně stálá zaměstnankyně, nyní jedna z pravidelně zvaných na záskok, a měla obzvlášť blízký vztah s mými dětmi.

„Jak to dnes šlo?“ zajímal jsem se.

„Dobře,“ odpověděla Nadje, „žádné problémy. John má na tváři malý škrábanec, brečel kvůli tomu, ale už je to v pořádku.“

„A kdo ho škrábl?“

„Heidi. Ale omluvila se mu,“ doplnila Karin, „byla z toho smutná stejně jako John.“

„No jo. Tak my půjdeme.“

Otočil jsem se a zavolal na děti. John přiběhl okamžitě, avšak Heidi se právě zuřivou rychlostí řítila na tříkolce po asfaltu, v přívěsu za sebou táhla Malou a podle všeho mě neslyšela. Vanja ležela v pískovišti, nohy zahrabané v písku, který na ni nakládala Katinka. Vykročil jsem k nim.

„Už půjdeme,“ řekl jsem.

„Ještě chvilku, tati, prosím,“ žadonila Vanja a usmála se.

„Tak pět minut,“ souhlasil jsem a sedl si na kámen přímo naproti lavičce. Tělo mě bolelo a myšlenky na Gunnara se sice na několik vteřin rozplynuly, ale teď se vrátily s novou silou. Doufal jsem, že mi blízkost dětí pomůže, že mi dodá jinou perspektivu, ale došlo k pravému opaku, bylo mi jich líto, že mají takového otce, ten, jehož vidí a kdo formuje jejich postoje, je ve skutečnosti někdo jiný a jim to pomalu dojde, až budou dost staré, aby mohly lidi kolem sebe hodnotit podle vlastností a povahových rysů spíš než jen ve vztahu k bezprostřední přítomnosti. Nebyl jsem jich hoden, což o to, ale žalostná byla skutečnost, že o tom nevědí.

„Jak se má Linda?“ zeptala se Karin.

„Dobře,“ odpověděl jsem, „vyrazila si na krátkou dovolenou někam na venkov. Jen na pár dní.“

„To jsi statečnej, že zvládneš všechny děti sám.“

„Proboha, to vůbec ne,“ oponoval jsem, „to nic není, fakt ne.“

Že jsem s dětmi neměl problémy, pramenilo z toho, že jsem byl silný, silnější, než když u toho byla Linda. Na nic jsem nepřistoupil, nenechával jsem jim ani nejmenší manévrovací prostor. Děti to rychle zjistily a podřídily se tomu, ale správné to samozřejmě nebylo. Tohle zaměstnanci školky neviděli, byli pouze svědky situací s příchodem a odchodem ze školky, a když mě sledovalo tolik očí, choval jsem se pochopitelně podle toho.

Doprdele.

To je ale sviňárna.

Jak sakra můžu sám sebe uvádět do takové situace? K čemu to je dobré? Copak nemůžu to špatné držet v sobě jako ostatní lidé? Ne, musel jsem to ostatním nacpat přímo do ksichtu a strhnout je při pádu s sebou.

Gunnar nic neudělal, pokouší se jen žít, jak nejlíp dokáže, a pak se mu tohle sesype do klína.

Měl jsem sto chutí tam na dvoře vztáhnout ruce k nebi a zařvat ze všech sil. Místo toho jsem sledoval Heidi, jak jezdí pořád dokola, Johna, který dolezl ke Karin a teď ho zaujalo cosi nahoře na střeše, a Vanju, která měla nohy už skoro celé zahrabané v písku, a přitom jsem se strnule usmíval, čímž jsem dával najevo, že si myslím, že být s dětmi je úžasné.

Vstal jsem a šel za Vanjou.

„Tak jdeme,“ řekl jsem, „a žádný škemrání.“

„Ale já nemám nohy!“ namítla. „Podívej!“

„Copak tady v písku řádí žralok?“ podivil jsem se.

„Ne, takhle jsem se narodila.“

„Poslyš, slečinko…“

„Ano?“

„Už musíme jít.“

„Tak jo,“ začala vstávat a oprašovala písek, který z ní neopadal sám od sebe. Došel jsem pro Johna a zvedl ho do náručí, smál se až do chvíle, kdy mu došlo, že jdeme ke kočárku, načež chvilku protestoval, ale pak se s tím smířil. Takže zbývala jen Heidi. Už mě nebavilo dál taktizovat, tak jsem na ni zavolal, že má okamžitě jít. Když nereagovala, stiskl jsem tlačítko branky, rozjel se s kočárkem, jehož se přidržovala Vanja, a otevřel ji. My odcházíme, Heidi, zavolal jsem a ona se rozběhla za námi.

„Počkejte!“ křičela. „Počkejte!“

„Jasně že počkáme,“ ujistil jsem ji, „ale tobě to vždycky hrozně trvá!“

Mlčky se chytila kočárku. Ve tváři se jí zračil vzdor. Občas stačilo, abych se na ni jen zadíval, zamrkal, udělal grimasu či se zatvářil jakoby nevrle, a její dotčený výraz se proměnil v úsměv, často šelmovský, a posléze pak ve zlost, že se nechala přelstít, to se pak po mně ohnala, ale s rozzářenýma očima. Jindy bylo její dotčení hlubší. Jako například nyní.

Šli jsme po chodníku ulicí plnou cyklistů na cestě z práce. Vanja nezavřela pusu. Poslouchal jsem ji na půl ucha pro případ, že by se na mě ohlédla a očekávala reakci, a zaznamenal, že probírá výhody a nevýhody dvou psích ras, které v posledním týdnu viděla. Heidi šla na druhé straně a mlčela jako zařezaná, zatímco John upadl do svého obvyklého kočárkového kómatu.

„Kdepak je John? My jsme ho zapomněli ve školce?“ nadhodil jsem, protože se mi zdálo, že trocha pozornosti zabrání tomu, aby odpadl úplně.

„Tady jsem! Tady jsem, tati!“ ozval se a otočil se ke mně.

„Tady máme Johna!“ řekl jsem a pohlédl směrem k pizzerii na rohu, kde seděli pod zelenými slunečníky lidé a ládovali se. Občas, když jsem s dětmi odpoledne chodíval okolo, vypadalo to doslova, jako by se uvnitř konaly mafiánské schůze. Setkávali se tam italští starci v hnědých oblecích, malí, tlustí a se zlýma očima.

Otočil jsem se. Zezadu se k nám rychle blížila žena v černých šatech, chvílemi popoběhla a téměř za sebou táhla asi devítiletého kluka, minuli nás, a když byli asi deset metrů před námi, přistrčila ho ke zdi, kde si stáhl kalhoty a začal čurat, zatímco ona se ostražitě rozhlížela na obě strany ulicí. Nevěřil jsem svým vlastním očím. Moč se řinula po chodníku.

„Co ten kluk dělá?“ zajímala se Vanja, střídavě pokukovala po něm a po mně.

„Vypadá to, že tam čurá.“

Kluk si trochu oklepal pindíka, zapnul poklopec a pak se rozběhli přes ulici a řítili se dál po druhé straně, zatímco my jsme u cykloobchodu zahnuli doleva a vykročili směrem k ulici Södra Förstadsgatan. Těsně u 7-Eleven jsme se zarazili. Heidi odmítala jít dál.

„Mě bolej nožičky,“ stěžovala si.

„No tak, Heidi,“ přemlouval jsem ji, „ještě kousek a jsme doma, ne?“

Zavrtěla hlavou.

„Já chci do kočárku,“ prohlásila.

„Ale vždyť se rozpadne, když tam budete dva. Copak si nepamatuješ, jak nám tenkrát upadlo kolo?“

„Já chci ovoce,“ nedala se.

„Tak dobře. Ale ne hned teď. Až budeme v obchodě, koupím ti banán.“

„Já chci z tamtoho obchodu,“ ukázala směrem, odkud jsme přišli.

„To se máme vracet? Celou tu dlouhou cestu?“

„Jo.“

Vanja, která se držela kočárku z druhé strany, se rozesmála.

„Vanjo, ty se do toho nepleť,“ napomenul jsem ji.

„Ona se mi směje,“ protestovala Heidi, bylo to to nejhorší, co jí kdo mohl udělat.

„Ale nesměje,“ uklidňoval jsem ji, „teď půjdeme na nákup a dostaneš banán, ano?“

Heidi se na mě podívala. Potom se otočila a ze všech sil se rozběhla po chodníku. V polovině cesty se zastavila a vyzývavě se po mně ohlédla.

„Slib mi, že tu budeš stát, ani se nehneš, ano?“ naklonil jsem se k Vanje.

Přikývla a já se rozběhl za Heidi. Když to uviděla, běžela dál. Dohonil jsem ji, ale ona se mezitím zastavila u sloupu pouliční lampy a chytila se ho oběma rukama jako klíště.

„Tak už dost hloupostí,“ řekl jsem, odtrhl ji od sloupu a nesl zpátky ke kočárku. Ječela z plných plic. Lidé se zastavovali a ohlíželi se za námi. Přesně o to jí šlo. Jenomže to oni nemohli chápat. Mysleli, že ji biju nebo něco takového. I já jsem si to myslel, když jsem vídal matky či otce skloněné nad svými dětmi, jejich agresivní pohyby mě vedly k domněnce, že jsou to špatní rodiče, lidé toho nejhoršího druhu, a to i přestože jsem dobře věděl, jaká může být pravda.

Postavil jsem ji na chodník.

Křičela, že nechce jít dál.

„Tak tě mám chvilku nést?“ navrhl jsem.

Zavrtěla hlavou.

„A co teda budeme dělat?“

„Já chci ovoce! Z tamtoho obchodu!“ křičela.

Zatmělo se mi před očima. Pevně jsem ji popadl za ruku, sklonil jsem obličej až dolů k jejímu a zasyčel:

„To už by stačilo! Už žádný hlouposti! Půjdeš pěkně vedle kočáru! Rozumíš?“

Z očí jí vytryskly slzy.

„Rozumíš?“

„Já nechci! Ty jsi blbej! Jsi debil, tati!“

„Co jsi to řekla?“ zasyčel jsem a pokoušel se mluvit potichu, aby civějící kolemjdoucí nic neslyšeli.

„Jsi debil!“ opakovala.

Vanja se usmívala.

„To není nic k smíchu!“ napomenul jsem ji. Zatvářila se vážně, ale pak jsem se z jakéhosi nepochopitelného důvodu i já usmál, načež se Vanja rozchechtala.

„Vy se mi posmíváte!“ vykřikla Heidi a znovu se rozběhla. Tentokrát jsem ji dostihl po několika metrech, popadl jsem ji, hodil si ji přes rameno, doběhl zpátky a pak jsem si ji přidržel tváří v tvář.

„Půjdeš?“

Zavrtěla hlavou.

„Já chci na zem!“ křičela.

„Mám se zeptat Johna, jestli půjde? Abys mohla sedět v kočárku?“

Přikývla.

John, jemuž došlo, co se chystá, se pevně chytil oběma rukama, abych ho nemohl vytáhnout.

Napadlo mě, že Heidi možná bude mít zítra na paži modřinu. Pak jsem si vzpomněl na případ, o němž jsem četl, kdy nějaká chůva v Norsku mrštila dítětem do kočárku tak silně, až mu zlomila nohu.

„No tak, Johne,“ přemlouval jsem ho, „já tě ponesu. A Heidi bude moct sedět v kočárku.“

„Můj kočárek,“ protestoval.

„Já ho ponesu,“ navrhla Vanja.

S tím souhlasil! Vyzvedl jsem jí ho na záda, John se jí pevně chytil, zatímco Heidi si vlezla do kočárku a celý cirkus se mohl dát znovu do pohybu. Vanja to zvládla jen k 7-Eleven, ale když už byl John venku, nevadilo mu, že ho ponesu v náručí.

Heidi usnula, ještě než jsme došli do samoobsluhy. Tak proto to všechno, byla příliš unavená. Koupil jsem klobásu, prášek na přípravu bifteku Stroganoff, sáček rýže, ingredience na salát, mléko, kefír a velkou láhev Pepsi Max. Zlobil jsem se sám na sebe, protože jsem si svou frustraci vybíjel na dětech. To mě ovšem neodradilo od toho, abych byl přísný na Vanju, když jsme procházeli obchodem. Ne, říkal jsem, ne, to ne. Pojď sem. Pojď sem, povídám! Ne, ne, ne! Měl jsem pocit, že existuju na mnoha úrovních a prožívám je všechny současně. Jednu okupoval Gunnarův dopis a na ní jsem téměř šílel zoufalstvím. Na další jsem se zaobíral tím, co bude k večeři a jak podle toho manévrovat s kočárkem mezi regály. Na jedné jsem cítil smutek nad svým předchozím chováním k Heidi. Na další jsem se zlobil kvůli tomu, jak se chová Vanja. Na jiné mi to zas bylo líto, když jsem viděl, jak poslouchá, protože to možná znamenalo, že jsem ji vystrašil. Na další jsem pak cítil uspokojení nad tím, že dělá, co jí řeknu.

Když jsme se u pokladny dostali na řadu, paže, na níž jsem držel Johna, už mi dřevěněla únavou. Postavil jsem ho na zem, abych mohl vyložit zboží na pás, a on se rozběhl na opačný konec pokladny a pokoušel se vyšplhat nahoru, klečet tam a sledovat, jak nákup přijíždí, byla to totiž jedna z jeho oblíbených činností. Vyzvedl jsem ho, vyskládal na pás posledních pár kousků, zasunul jsem kartu do platebního terminálu, vyťukal pin, potvrdil, když se objevila částka, pak kartu vytáhl a zastrčil ji zpátky do kapsy.

Nákup jsem nacpal do tašky, vzal Johna do náručí a vyrazili jsme na poslední kousek cesty domů.

„S kým sis dneska ve školce hrála?“ zeptal jsem se a pohlédl na Vanju, především proto, abych zjistil, jestli se jí nějak nedotkl můj přísný tón. „S Benjaminem, nebo s Katinkou? Anebo s Lovisou?“

„S Lovisou ne,“ odpověděla. „S Katinkou. A malilililinko s Benjaminem.“

Před bankou posedával nejaktivnější ze žebráků. Klečel a se sepjatýma rukama se kolébal dopředu dozadu, přičemž zabodával pronikavý pohled do kolemjdoucích. Před ním ležela čepice s několika mincemi.

„Proč tu takhle stojí?“ zajímala se Vanja.

„Žebrá,“ vysvětloval jsem, „chce od lidí peníze.“

„A proč nemá žádný peníze?“

„Nevím. Asi nepracuje. A tak žebrá, aby měl na jídlo.“

„A proč jsi mu nedal peníze?“

„Protože nic nedělá. Kdyby třeba hrál na nějaký nástroj, dal bych mu. Takovým obvykle dávám. Ale občas žebrákům dám, i když na nic nehrajou. Je mi jich prostě líto. A taky jde jen o pár drobných.“

„A proč jsi teda nedal jemu?“ vyptávala se.

„Ty se v tom ale vrtáš, to ti povím,“ usmál jsem se na ni.

Opětovala mi úsměv.

„Nejspíš pochází z východní Evropy. To jsou země daleko odtud. A oni sem jezdí žebrat. Je to taková banda.“

„Jako banda zlodějů?“ podivila se.

„Ne tak úplně. Ale mají to skoro jako zaměstnání. A tím se vlastně vytrácí smysl žebrání. Protože to právě žádné zaměstnání není.“

Ta dedukce mě rozesmála a Vanja na mě s úsměvem pohlédla. Zrychlil jsem, abychom stihli zelenou. Na protější straně křižovatky seděl starý saxofonista a přehrával svou melodii. Teď jsem mu musel něco dát, proto jsem strčil ruku do kapsy, vylovil drobné, zkontroloval v dlani, co mám, a pak podal pětikorunu Vanje.

„Dáš mu ji?“

Vystrašeně na mě pohlédla. Potom vážně přikývla, obezřetně, takřka po špičkách vykročila a vhodila pětikorunu do otevřeného pouzdra na saxofon. Muž na ni mrkl a ona už pospíchala těch několik kroků zpět.

Ještě jsme potřebovali nakoupit nějaké ovoce. Nebrali tam karty, tak jsem postavil Johna na zem a zařadil se do fronty u bankomatu, přičemž jsem těkal pohledem po tvářích ostatních čekajících i těch, kteří procházeli kolem podél dlouhé zaoblené budovy uzavírající náměstí, v jejímž nejvyšším patře jsme bydleli. To Gunnarův obličej jsem mezi ostatními hledal. Věděl jsem, že šance, že by se tam objevil, je minimální, ale o racionalitě se v té souvislosti nedalo mluvit, šlo jen o pocity a jejich hloubka byla nevysvětlitelná.

Žena s krátkými vysušenými pískově žlutými vlasy, brýlemi a tělem prakticky ve tvaru kuželky odtrhla stvrzenku, zastrčila kartu do peněženky a vrhla na mě rychlý skeptický pohled. Já zastrčil svou kartu, vyťukal pin, vybral tři sta korun, a zatímco jsem čekal, až automat peníze vydá, sledoval jsem Johna mířícího ke stánku s ovocem, šel těsně podél zdi, maličký jako cvrček.

„Vezmeš peníze, Vanjo?“

„Můžu si je nechat?“

„To ne, ale můžeš zaplatit ovoce.“

„Já nechci.“

„Tak ne. Podej mi je a udělám to já. Mrkni na Johna. Myslíš, že na nás zapomněl?“

Usmála se, protože on mezitím došel až k prodejně obuvi. Dotlačil jsem kočárek ke stánku s ovocem, doběhl Johna a přinesl ho zpátky, koupil jsem trs banánů, vybral do sáčků pár jablek a pomerančů, do jednoho pak ještě zelené hroznové víno a všechno pak podal prodavači, který podle mého pocházel z Turecka, nebo možná z Makedonie či Albánie, on všechno zvážil, naskládal do větší bílé tašky, zaplatil jsem, on si odečetl osm korun, když mi vracel nazpátek, a já poděkoval a pak jsme s Heidi pořád spící v kočárku přešli náměstí, podal jsem Vanje odemykací čip, ona s ním přejela po destičce a otevřela mi dveře. Vjel jsem s kočárkem dovnitř a potom se s ním otočil, abych ho vytáhl do schodů. Heidi se převalovala hlavička ze strany na stranu, ale neprobudila se. John už stál u výtahu a pokoušel se dosáhnout na přivolávací tlačítko.

„Plivni si pod nohy,“ řekl jsem mu, „nebo to zkus za rok.“

„Zvedni mě!“ opáčil.

Udělal jsem to a přidržel ho, aby úzkým podlouhlým okýnkem ve dveřích viděl, jak výtah přijíždí dolů.

Když jsme zastavili nahoře, vyjel jsem s kočárkem do předsíně, protože kdybych vzbudil Heidi teď, přinejmenším hodinu by fňukala a kňourala, a to bych nesnesl. Cenou za to však bylo, že se jí večer nebude chtít spát.

Pustil jsem jim film, abych mohl v klidu připravit večeři. Každému jsem přinesl jablko a pak jsem vyložil nákup na stůl a začal ho třídit, ovoce do mísy ve skříni, mléko do lednice, zeleninu na linku, klobásu na prkýnko. Říkal jsem si, že uvařím rýži, ale nakonec jsem se rozhodl jinak, zbyla nám trocha makaronů, tak jsem použil ty. Přinesl jsem si z předsíně telefon, vyťukal číslo Geira Angella, odměřil vodu a mléko, nalil je do hrnce, přisypal prášek, a když jsem začal směs míchat, přijal hovor.

„Co tam děláš?“ podivil jsem se. „Obvykle bereš telefon okamžitě.“

„Koupal jsem se, namočil jsem si knížku a musel ji vyfénovat,“ vysvětloval.

„Vyfénovat?“

„Jo.“

Prořízl jsem tuhý plastový tmavě červený obal klobásy, stáhl ho a začal klobásu krájet na kousky.

„Jak ti je?“ vyptával se Geir. „Pořád tak mizerně?“

„Jo, pořád.“

Naplnil jsem kastrol vodou a postavil ho na plotnu.

„Má nade mnou moc. Nic horšího, než že se obrátí proti mně, se nemohlo stát. To je jedna věc. Ochromuje mě hrůza. Z něho. A pak jde o samotnou podstatu. Ublížil jsem mu. Nic neprovedl, o nic z tohohle se neprosil. Když to vydám, nemůže se proti tomu ani bránit. A jde přece o jeho matku. Jsou to skutečný lidi.“

„Pochyboval jsi o tom někdy?“

„Ne, ale víš, jak to chodí, když člověk píše.“

„Každopádně vím, jaký je, když o tobě píšou druhý.“

„Sám jsi nezavolal dva dny. Pěkně tě to naštvalo.“

„Nejdřív jo. Ale pak jsem to přehodnotil. Myslím, že docela dobře to vyjádřil Ernst Billgren, když ho požádali o komentář po tom, co se o něm psalo v Nejvyšší kastě. Prohlásil, že je mu jasný, že v tý knize je jedna postava, která nese jeho jméno. V mým případě to tak úplně nevidím, to, co jsi napsal, je mi příliš blízký, ale podstatný je, že naznačuje únikovou cestu pro všechny románový postavy. V tvojí knize se zkrátka vyskytuje postava s mým jménem.“

„Jenomže ty máš literární vzdělání. U Gunnara jsem v životě žádný knížky neviděl. Myslím, že vůbec nečte. A pak to vidí naprosto jinak.“

„Ty o něm mluvíš, jako by byl úplně bezbrannej! Proboha živýho, copak jsi nečetl ten jeho dopis? Líčí tě, jako bys byl slabomyslnej! A poslal to i do vydavatelství! Vždyť tě chce zničit, Karle Ove. On není bezbrannej. Nemůžeš tomu jen nečinně přihlížet. Vsadím se, že už jsi přemýšlel o tom, jestli román vůbec vydat, že jo?“

„Jistěže jo.“

„V tom případě necháváš účetního z Kristiansandu rozhodovat o podobě norský literatury. A to přece nemůžeš, to chápeš, ne?“

„Já ho chci vydat.“

Šel jsem ke skříni a vytáhl krabičku s makarony, nasypal přiměřené množství do vroucí vody, trochu je promíchal vidličkou, stáhl plamen.

„Otázka je, jakým právem. Právem literatury? Ano, pak ale tvrdím, že je literatura důležitější než život jednotlivce. A nejen to, tvrdím, že moje literatura je důležitější než jeho život.“

„Ale to není jeho život! Je to život tvýho táty. On je bratr, ty jsi syn. Syn je blíž.“

Naklonil jsem prkýnko nad hrnec a shrábl do něho kousky klobásy, vytáhl ze skříňky čtyři talíře, položil je na stůl, vytáhl zásuvku a vybral nože a vidličky.

„A pak jsou tu zákony.“

„Zákony nemůžou posuzovat literaturu,“ oponoval.

„Jasně že můžou.“

„Jasně že se to dělá, dá se spíš říct. Mykleho soudili, ale jeho knížka se čte pořád.“

„Je ale velký rozdíl v tom, jestli napadáš sexuální morálku celý epochy, nebo jednotlivýho člověka. Navíc v Mykleho případě hrál roli ještě jeden aspekt. A právě to ho srazilo na kolena. Psal o lidech, co se v tom pak poznávali. A ne jen tak v ledačems. Všechny ženy, co s nima spal, se v jeho popisech poznávaly. A to byl vlastně ten skandál. Pokud si pamatuju, Tarjei Vesaas se k tomu, když mu to došlo, vyjádřil. Prohlásil něco jako To není moc dobré.“

„Ha, ha, ha!“

„Jo, tobě se to směje. Jenže Vesaas byl slušňák. Možná ten nejslušnější Nor na světě. Jestliže on řekne, že něco není dobrý, tak to kurva prostě není dobrý.“

„Nevyprávěl jsi mi jednou, že když umřel, našli mezi jeho věcma obálku s výstřižkama fotek Marilyn Monroe?“

„No jo. Ale i v hříchu byl slušňák.“

„To je fakt.“

Sáhl jsem do skříňky pro čtyři skleničky, vypnul jsem oba vařiče, natočil vodu do džbánku.

„Hele, já teď musím končit,“ řekl jsem, „budeme jíst.“

„A jsi jakžtakž v pohodě?“

„Ale jo. Prostě to musím přetrpět.“

„A čeho se vlastně bojíš?“

„Ty si myslíš, že se o tom nebude psát v novinách? Že to projde v tichosti? Vypukne peklo. Budou o mně psát ve všech novinách v zemi.“

„Radši se kochej myšlenkou, kolik ti to vynese prachů.“

Neodpověděl jsem a vykročil do obýváku.

„Hlavu vzhůru! Bude to sranda.“

„Tak zatím, zavoláme si,“ rozloučil jsem se.

„Jasně. Měj se.“

„Jo, měj se.“

Jídlo je na stole, řekl jsem dětem v obýváku. Vanja odpověděla, ale nerozuměl jsem jí. Došel jsem k nim.

„John spí,“ oznamovala mi.

Ležel schoulený v rohu pohovky jako malý polštářek.

„Tak to jsme vzhůru jenom my dva,“ odtušil jsem.

„Hm,“ přikývla, ponořená do filmu Můj soused Totoro.

„Už je jídlo,“ opakoval jsem.

„Můžu si ho dát u televize? Prosím!“

„Jen proto, že jsi tu jenom ty,“ souhlasil jsem. „A když mi slíbíš, že tu nenacintáš.“

Přikývla. Vrátil jsem se do kuchyně, slil makarony do cedníku, trochu jich nandal na talíř, zalil je omáčkou s klobásou, pak jsem ještě pro jistotu přidal rozkrájené rajče, všechno jsem odnesl do obýváku a postavil před Vanju. Sám jsem do sebe nedokázal vpravit ani sousto kromě rajčete, které jsem zhltl cestou do ložnice, kde jsem se chystal zkontrolovat e-maily. Od Gunnara nic, ani od nikoho jiného. Ale pouhý pohled na jeho jméno, na předmět e-mailu, Verbální znásilnění, mě vyděsil. Lehl jsem si na postel a civěl do stropu. Strach a zoufalství mě znovu zachvátily plnou silou. Nemohl jsem využívat děti k tomu, aby mě držely nad vodou, to mi nepřipadalo správné, to ony by měly potřebovat mě, nikdy ne já je.

Zvedl jsem se a šel do koupelny. Připravil jsem si pár modrých tašek IKEA a pár minut třídil hromadu špinavého prádla, až nazítří odvedu děti, musím se podívat, jestli je v prádelně nějaký volný termín, říkal jsem si, ale najednou už jsem nedokázal pokračovat, vrátil jsem se do předsíně, zastavil jsem se ve dveřích do obýváku a sledoval Vanju, držela vidličku s jídlem bez hnutí těsně u pusy, očarovaná čímsi, co viděla.

Totoro právě zařval. Znělo to děsivě, ale on byl ve skutečnosti dobromyslný, to bylo divákovi jasné, a bylo v tom cosi velmi úlevného.

Zazvonil telefon.

Mrkl jsem na displej.

Linda.

Vzal jsem to.

„Haló?“

„Ahoj, to jsem já,“ řekla. „Jak je?“

„Dobře.“

„Cesta ze školky byla v pohodě?“

„Ale jo. Zvládli jsme to.“

„Můžu s nimi mluvit?“

„Heidi a John usnuli. Ale Vanji se zeptám.“

Přitiskl jsem si sluchátko k hrudi a šel za ní.

„Chceš mluvit s mámou?“ zeptal jsem se.

„Zastavíš to?“

Když jsem přikývl, natáhla ruku po telefonu.

„Ahoj,“ pozdravila a vyšla ven z místnosti. Chviličku jsem se rozhlížel po dálkovém ovládání a našel ho na polici, stiskl jsem pauzu a vydal se za Vanjou. Vešla mezitím do dětského pokoje. Když mě uviděla, zavřela dveře.

Už je tak velká, že chce mít na telefonování klid!

Pohlédl jsem na Heidi, pořád spala v kočárku. Zkontroloval jsem Johna, taky spal. Otevřel jsem dveře na terasu, zapálil si cigaretu, několikrát potáhl, uhasil ji a zase se vrátil dovnitř. Nikde jsem neměl stání.

Zamířil jsem do kuchyně, natočil si sklenici vody a jedním dlouhým lokem ji vypil. Nalil jsem novou vodu do kávovaru, a když začala překapávat, jeho zvuk mě uklidňoval, slýchal jsem ho celý život a spojoval si ho s něčím dobrým.

Chtěl jsem se jen k někomu přitulit, aby mě mohl hladit po vlasech a říkat, že se nic neděje.

To se mi od dětství nestalo.

Tenkrát nebyl nikdo, kdo by to udělal. Nyní ano, kdybych to ovšem dovolil. Ale k tomu nikdy nedošlo. Zdálo se mi to nedůstojné, jako by mě to mělo téměř rozložit.

Jenže přesně po tom jsem toužil.

Prošel jsem předsíní a otevřel dveře do dětského pokoje. Vanja vylezla na stůl, stála tam a mluvila do telefonu.

„Můžeš mi přinést telefon, až skončíš?“ poprosil jsem ji.

„Už končím,“ odpověděla. „Tak ahoj.“

Podala mi telefon.

„To jsem zase já,“ řekl jsem a vykročil do předsíně. „Co ti vlastně povídala?“

Linda se usmála.

„Jenom mi vyprávěla, co dneska dělala.“

„Mně totiž neřekla ani slovo, víš?“ vysvětloval jsem. „A když jsem jí předal telefon, zavřela se do pokoje, jako kdyby nechtěla, abych ji slyšel.“

„Bylo fajn si s ní popovídat. Už je to velká holka.“

„Jo, to je.“

„A jak se máš ty?“

„Nic moc. Ale jistě to přejde. Chybíš mi.“

„A ty chybíš mně. Ale nemůžeme si zavolat večer ještě jednou?“

„Tak jo,“ souhlasil jsem.

„Myslím, že budeme grilovat. Ale když zavoláš kolem desáté…“

„Dobře. Tak zatím.“

„Ahoj.“

Zavěsil jsem. Vanja si sama znovu pustila film. Jídla se prakticky nedotkla.

„Sněz ještě trošku,“ pobídl jsem ji. Povzdychla si, vpravila do sebe dvě plné vidličky a odsunula talíř.

„To je všechno?“

„Říkám, že nemám hlad.“

„Ale za chvíli pak budeš otravovat, že chceš chleba. Bude lepší, když se navečeříš.“

„Říkám, že nemám hlad.“

Teď jsem si povzdychl já. Odnesl jsem talíř do kuchyně, postavil ho na stůl, aby si jídlo mohla dojíst později, vyšel jsem na verandu, rozhlédl se po náměstí pod sebou, vrátil se dovnitř, podíval jsem se na hodiny v kuchyni, ukazovaly půl šesté, zamířil jsem do ložnice zkontrolovat poštu. Otevřel jsem si webové stránky novin, Aftenpostenu a Dagbladetu, pak jsem se podíval na NRK a na pár knižních blogů, které jsem tak napůl sledoval. Jednoho jsem si začal všímat, protože mě vyzvali, jestli bych do něho sám nepřispíval, s díky jsem odmítl, ale četl jsem si, co tam píší ostatní. Spousta autorů, jimž vyšla jediná kniha, tu a tam i nějaký známější. Ti, co příspěvky komentovali, působili všichni jako lidé, kteří sami píšou a rádi by něco vydali, velmi se zajímali o proces psaní a všechno, co se týkalo vydavatelství. Jejich názor na literaturu a to, jak se vyjadřovali o autorech, mi většinou připadalo infantilní, neustále se kvůli něčemu rozčilovali a sebe samé očividně hodnotili jako důležité lidi s významnými názory.

Došlo mi, že přesně tak pohlíží Gunnar na mě.

Ano, prakticky doslova. Mám malé ego, ovšem ve vlastních očích až příliš velké, napsal.

Tedy že jsem malý člověk, ovšem sám si tuto skutečnost neuvědomuju, naopak se pokládám za důležitého a svou činnost za významnou.

V podstatě to celkem odpovídalo, jsem malý člověk. Vznešené myšlenky jsem nevěnoval sám sobě, nýbrž tomu, co dělám či jsem schopen udělat. A ve světlých chvilkách jsem si říkal, že by to jednou mohlo být něco velkého. Ovšem může malý člověk vytvořit něco velkého? Nemusí být velikost vnější ukotvena ve velikosti vnitřní?

Jak jsem mohl komentátory blogů posuzovat jako bezvýznamné? Vždyť tím jsem se nad ně povyšoval a choval se přesně jako oni sami; důležitý ve svých vlastních očích.

Ve vlastních očích jsem byl lepší spisovatel než většina ostatních. Neexistovalo mnoho románů, po jejichž přečtení jsem si o autorovi pomyslel: tak tohle, tohle bych v životě nedokázal. Po svém debutu jsem tak přemýšlel, při psaní jsem byl tak blízko sám sobě, a to umí každý, stačí jen se do psaní pustit. Jenže pak mi vyšla druhá kniha, vyprávěná ve třetí osobě a navíc popisující příběh naprosto vzdálený mně samotnému i mé skutečnosti. A to rozšířilo můj rádius. Nemohl jsem tak dosáhnout toho, co bylo těsně spjaté s osobou autora. Například to, co vytvořil a čeho dosáhl Thomas Bernhard, bylo naprosto mimo moje schopnosti. Totéž pokud šlo o Jona Fosseho. Ovšem se spisovateli jako třeba Jonathan Franzen už se to mělo jinak. S ním jsem se mohl měřit a snad ho i předčít. To samé se týkalo i Coetzeeho, i on patřil k autorům postrádajícím jedinečnost osobnosti, která by mohla jeho literaturu posunout o ten poslední krůček; neměl jsem pocit, že bych něco takového nedokázal napsat, a on dokonce získal Nobelovu cenu. Nabízí se otázka, jestli je to nejlepší vždycky spjaté s osobním. Jestli právě to způsobuje onu jedinečnost. A jaký má smysl dosáhnout nižší než nejdokonalejší úrovně, třeba dobré, dokonce snad i uznávané světové literatury, když existuje ona nejdokonalejší? No přece proto, že hodnota spočívá v práci samotné, nikoliv v tom, jak ji hodnotí ostatní. Nehledě na to, na čem člověk pracuje, má povinnost ze sebe vydat to nejlepší. Je-li truhlář, musí vyrábět co nejlépe a nejpřesněji. V tom tkví uspokojení. Pokud je člověk jen obyčejný truhlář, který tvoří vyrovnaně a bez fanfár, každé ráno chodí do práce, odpoledne a večer se stará o svou rodinu, mělo by ho snad pak vyvádět z míry, že kdesi v Rakousku žije nějaký mistr, král všech truhlářů, který vyrábí ty nejfantastičtější věci, měl by se snad ptát sám sebe, jaký smysl má jeho vlastní běžná a solidní, ovšem nijak výjimečná truhlařina? Měl by snad člověk kvůli tomuto mistrovskému truhláři v Rakousku odložit kladivo a hřebík?

Jistěže ne. Má zkrátka pracovat dál podle svých schopností. Třeba se i radovat z toho, že je přinejmenším lepší než ten, o němž zrovna psali v novinách, protože to dobře zná, vůbec to není takový machr, jak si všichni myslí. Jo, ono to vypadá dobře. Jenže když si jeho práci prohlédnete pořádně, je to jen šunt. Ano, takový truhlář může poděkovat sám sobě za vlastní kvalitní práci!

Veškerá hodnota spočívá v práci samotné, nikoliv v tom, jak ji ostatní hodnotí.

Nicméně pro Gunnara přesto zůstávám jen floutkem, který si o sobě moc myslí, domýšlivým synovcem schopným jít i přes mrtvoly, aby se sám dostal nahoru.

Pro něho neměla moje práce absolutně žádnou hodnotu.

A psaní je přece tak křehké. Není obtížné psát dobře, ale dokázat text rozpohybovat, dosáhnout toho, aby se svět v jednom a tom samém pohybu otevíral i smršťoval. A pokud se tohle nezdařilo, a to se vlastně nezdařilo nikdy, ve skutečnosti ne, zůstával jsem jen domýšlivým idiotem, kdo si namlouvám, že jsem, copak můžu psát pro druhé? Copak vím víc než ostatní? Skrývám snad nějaké jedinečné tajemství? Jsou moje zkušenosti nebývale cenné? Platí moje myšlenky o světě víc než myšlenky jiných?

Gunnar na mě ukázal prstem. Řekl: já tě znám. Myslíš si, že něco znamenáš. Ale jsi jenom nicka. A zapletl ses do záležitosti, s níž nemáš nic společného a ani ji nechápeš. Jestli to dotáhneš do konce, budu tě žalovat. A zlámeš si vaz. Zničím tě. Ty malej sráči.

Tohle mi sděloval.

Totéž varování jsem od něho dostal už tenkrát, když jsem v sedmnácti napsal do místního deníku Fædrelandsvennen povýšený článek o Sissel Kyrkjebøové. Kdo si myslíš, že jsi, řekl mi tehdy, je ti sedmnáct a dovoluješ si psát opovržlivě o umělkyni, která prodala dvě stě tisíc desek? Cítil se kvůli mně trapně, nejspíš i proto, že jsme měli stejné příjmení, což ho tudíž spojovalo s tím, co dělám. Kristiansand bylo malé město a noviny Fædrelandsvennen četl každý.

Já sám jsem byl nanejvýš hrdý na to, že se moje jméno v novinách objevuje. Ale když mě tak zpražil, zrudl jsem a ošíval se na židli, to, co řekl, mě pálilo. Hodnotil jsem svět měřítkem nezávislého umění, to jím jsem posuzoval hodnotu veškeré kultury. O tom světě však Gunnar neměl ponětí, pro něho šlo jen o hlouposti, a já cítil, že on mě hodnotí měřítkem skutečného světa. Vůči takovému světu jsem se stavěl do opozice, ovšem pouze pokud jsem byl sám, protože co jsem udělal, když došlo ke konfrontaci s ním? Sklopil jsem hlavu a do hloubi duše se styděl.

Odsunul jsem židli, tváře rozpálené, a šel za Vanjou.

„Chceš se dívat na film, nebo na pohádky v televizi?“ zeptal jsem se.

„Na televizi,“ odpověděla. „Začínají teď?“

Přikývl jsem, vypnul dálkovým ovládáním DVD přehrávač a zapnul program s dětským vysíláním. Vanja už seděla dlouho sama před televizí, což se mi vůbec nelíbilo, a ačkoliv jsem se cítil rozervaný a neměl stání, usadil jsem se vedle ní. Protože si mi jen zřídka sedla na klín z vlastní iniciativy, ale často byla ráda, když jsem ji vyzvedl, objal jsem ji teď a vytáhl si ji na klín. Odstrčila mi ruce, ale zůstala sedět.

John ležel bez hnutí na druhém konci pohovky, sípavě oddychoval, vlásky zvlhlé potem. Sluneční paprsky se opíraly do oken, ale žaluzie jim téměř úplně uzavíraly průchod dovnitř, a ty, jež propustily, přetvářely v bledý, chvějící se odlesk, s výjimkou nezakrytého okna ve dveřích na terasu, kudy proudil dovnitř do místnosti kužel světla, ve němž jako elektrony sem a tam vířily částečky prachu.

„Já mám hlad,“ ozvala se Vanja. „Já chci sendvič.“

Zhluboka jsem se nadechl.

„Poslyš, to je přesně to, co jsem ti říkal! Že za chvilku budeš chtít chleba. Musíš se pořádně navečeřet. Ne se cpát chlebem. To přece chápeš, ne?“

Neodpověděla.

„Mám ti přinést tvůj talíř?“

„Ne. A můžu dostat jablko?“

„Jestli sníš aspoň trochu večeře.“

„Tak já nechci.“

„Tak jo,“ ustoupil jsem, „můžeš si vzít jablko, jestli chceš. Ale aspoň si ho přines sama.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Můj boj 6: Konec.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.