Angela Marsonsová

První krev

Případy Kim Stoneové

KALIBR

Přeložila Jana Kunová

FIRST BLOOD

Copyright © Angela Marsons, 2019

First published in Great Britain in 2019 by Storyfire Ltd trading as Bookouture.

Translation © Jana Kunová, 2021

ISBN 978-80-242-7832-2

Tuto knihu věnuji Amandě Nicolové.

Za všechno, co děláš.

Prolog

„Už se bojíš?“ zeptám se a zadívám se do tvých duchaprázdných očí.

Ležíš na zádech, uvězněný. Tentokrát jsi bezmocný ty.

Kdybys neměl v puse roubík, jak by zněla tvá poslední slova? To by mě zajímalo. Prosil bys o odpuštění? Žadonil bys o život? Sliboval bys hory doly? Omluvil by ses?

Ze zvědavosti se skloním a roubík vyndám.

„Pusť mě kurva, ty…“

Nacpu roubík zpátky. Tady nerozkazuješ. Nic, co řekneš, mě ani trochu nezajímá. Ovšemže v sobě nemáš ani špetku lítosti. Nevadí. I kdybys projevil lítost, nic by se tím nezměnilo. Tvůj osud by zůstal stejný. Tvoje neschopnost cítit cokoli nesobeckého mi jen zpříjemňuje úkol.

V tvém obličeji se mísí vztek a strach.

„Z druhé strany to taková zábava není, co?“ nadhodím. Užívám si to. Ale chci mít jistotu, že mé úmysly jsou zcela zřejmé, že mě dokonale chápeš.

„Abychom si rozuměli, zemřeš,“ řeknu a na zdůraznění svých slov ti zamávám nožem před nosem. „A dám si záležet, aby to bolelo.“

Znovu prozkoumám tvůj výraz a teď už vidím pouze strach. Konečně jsi mi uvěřil. Oči ti těkají ze strany na stranu s tím, jak tvůj mozek napřel úsilí k zoufalé sebezáchově.

„Nemůžeš s tím nic udělat. Na to je pozdě,“ řeknu, abych tě ušetřil tohohle trápení. Chci, abys měl oči plné strachu, aby sis nedělal naděje na přežití. Žádné nemáš.

„Všechno je jen o tobě, viď? Na nikom jiném ti nezáleží, jen na sobě a na těch tvých zvrácených úchylárnách. No, přišel čas zaplatit za všechno, cos udělal, a já vím o všem, můj králi. Vím o každé špatnosti, kterou jsi kdy provedl.“

Skvrna moči, která se ti objeví v rozkroku, mě potěší.

„Ty ses pochcal,“ rozesměju se a zamávám nožem nad tvým pérem. Tvoje slabost mi dává sílu. Teď můžu být spokojený, protože trpíš. Ochutnáváš strach, jaký jsi vyvolával v jiných.

Bude mi to muset stačit. Je načase s tím skoncovat.

Stojím nad tebou. Vzal jsem ti veškerou moc. Jsem teď větší, silnější, mám převahu.

„Cítíš, jakou mám teď moc?“ zeptám se.

Dychtivě přikývneš, jako bys tím snad mohl něco změnit. Doufáš, že mě můžeš uchlácholit, ztotožnit se se mnou, spřátelit se, aby sis zachránil život.

„Teď zemřeš.“

Sevřu střenku nože, který celou dobu držím, pevněji v pěsti. Ruka mě úplně svrbí touhou vykonat přání mého mozku, až mě z toho málem bere křeč.

Skloním se. Moje tvář plná nenávisti bude to poslední, co uvidíš, než odejdeš z tohoto světa vstříc poslednímu soudu.

Vychutnávám si ten triumf ještě vteřinku, než ti podříznu krk.

Vidím hrůzu. Vidím strach, když ti z těla vytryskne krev a s ní se vytrácí i světlo z tvých očí.

Dívám se, jak mizí poslední známky života. Rozhostí se ve mně klid, když naposledy chroptivě vydechneš. Připadám si očištěný.

Jsi mrtvý. A to by mělo stačit, jenže nestačí.

Doposavad jsem to dělal pro ostatní, abych jim ušetřil bolest a utrpení, ale zbytek už je jen pro mě.

Vší silou sevřu zakrvácený nůž.

Je čas dát se do práce.

Kapitola 1

15. prosinec 2014

Zimní ranní tma budila dojem, že je hluboká noc, když detektiv inspektorka Kim Stoneová v sedm hodin sesedla ze svého motocyklu Kawasaki Ninja, sundala si helmu a pátravě se zadívala na budovu z betonu a cihel.

Westmidlandská policie, druhý největší útvar v Anglii a Walesu, má na starost oblast s téměř dvěma miliony devíti sty tisíci obyvateli a spadají pod ni města Birmingham, Coventry, Wolverhampton a její vlastní rodná hrouda Black Country. Území se dělí mezi deset policejních okresů. Halesowenská policejní stanice patřila k dudleyskému.

Třípodlažní budova skýtala mozaiku tmavých a jasně osvětlených oken. Největší tma vládla v nejvyšším patře. Jako na každé jiné stanici nahoře sídlily vyšší šarže a ty nejspíš ještě nevytáhly paty z postele. Stejné to bylo na všech služebnách tohohle okrsku. Ona to musela vědět, pracovala už skoro na všech. Jeden případ tady, druhý tamhle, někdy delší, jindy kratší. Naposledy ji poslali do West Bromwiche, a její tamní pobyt patřil k těm nejkratším. Přidělili ji k vyšetřování ozbrojené loupeže malé prodejny potravin dvě ulice od The Hawthorns, fotbalového stadionu klubu West Bromwich Albion, poté co dosavadního inspektora postihl akutní zánět pobřišnice. Případ byl dva dny starý a svědecké výpovědi zmatené a málo podrobné.

S týmem čítajícím jednoho seržanta a tři konstábly se výpověďmi postupně probrala, až se nakonec potvrdilo, že ani jediný svědek ve skutečnosti neviděl pachatele utíkat z místa činu, až na majitelova syna, který zrovna přišel otci pomoct a od nějž získali jediný dostupný popis. Muž, kolem sto osmdesáti centimetrů, vybledlé džíny, modrá bunda a černá kukla.

Kamery v obchodě neměli, a tak se Kim vydala na místo činu a prohlédla si i jeho okolí. Krámek stál na konci řady pěti obchodů a úzká jednosměrka ústila dozadu na parkoviště. Z toho vedl do obchodu zadní vchod. Do krámku ji doprovodil majitelův syn Ricky, prošel ho společně s ní a odemkl jí i bývalý venkovní záchod vzadu, malý a vlhký.

Mísa už tam nebyla, místnůstka byla plná starých regálů, plechovek od barev a různých židlí. Kim se rychle rozhlédla a otočila se k Rickymu.

„Takže jste uviděl muže, který byl…“

„Asi metr osmdesát vysoký, měl džíny, modrou bundu a černou kuklu.“

Kim si zamnula bradu a přikývla. „Asi takovou černou kuklu, jako je tamhleta?“ zeptala se a ukázala do rohu kumbálu, kde ta vlněná věc ležela pohozená a zapomenutá.

Mládenci se obličej okamžitě zkroutil v provinilé grimase a případ byl vyřešen. Novopečení zločinci nemají zavedenou metodu, ještě se nestačili v řemesle zdokonalit. Dělají chyby, zapomínají. Jsou nešikovní a nervózní. A tomuhle devatenáctiletému klukovi otec odmítl dát osm set liber, aby mohl s kámoši vyrazit na flám na Ibizu, jak později přiznal na stanici.

Šéfinspektor Worthington trval na tom, že celý tým musí večer přijít ke Psovi a dát si s ním rundu na oslavu. Ona přišla, ale panáka si nedala. Alkoholu se nikdy nedotkla. O dvě hodiny později jí bylo řečeno, že v týmu končí a má čekat na nové přidělení.

Zbytek týmu to překvapilo.

Ji ne.

A teď se měla setkat se svým za těchhle čtrnáct dní už druhým šéfem.

Prsty si načechrala krátké černé vlasy spláclé od helmy. Rychlý pohled do zrcátka motorky potvrdil, že rozcuchaná ofina jí spočívá na úrovni obočí a neleze do tmavě hnědých očí.

Uvidíme, jak dlouho vydržím tady, pomyslela si a vstoupila do automatických dveří svého nejnovějšího pracoviště.

Pohled jí nejprve padl na vánoční stromek: opelichanou umělotinu, které chybělo několik větví a ty zbylé byly přidělané halabala, jako by někoho ten úkol přestal bavit. Pár ozdůbek, každá jiná, a jeden křivolaký vánoční řetěz ovinutý tak, aby zakrýval maximální možnou plochu, opravdu nepůsobily příliš svátečně.

Ne že by ji to snad zajímalo. Pravá vánoční atmosféra její domov nikdy nenavštívila. Čas dobré vůle a rozdávání dárků nesouzněl s jejím povahovým založením.

„Detektiv inspektorka Stoneová,“ ohlásila se seržantovi na recepci a ukázala průkaz.

„Jack Whittle, vazební seržant,“ představil se a natáhl k ní přes pult ruku.

Nepřijala ji.

Už to zase začínalo. Nová stanice, noví lidé, nová pravidla soužití.

Zbytečně se dotýkat druhých patřilo mezi ně.

„Šéfinspektor Woodward mě očekává,“ sdělila vazebnímu seržantovi, když stáhl ruku zpátky za pult.

„Pustím vás bzučákem,“ řekl a kývl k automatickým dveřím s kódovým číselníkem.

Kim beze slova zůstala stát na místě. Tahle budova měla tři podlaží a ona tu nikdy předtím nebyla.

„Poslední patro, východní roh,“ dodal chladně. Chápal rychle.

Možná Jack nakonec bude v pohodě a po dobu svého zdejšího pobytu ho snese. Ať už bude sebekratší.

Propracovala se chodbami a schodišti, které vypadaly na všech útvarech, kde kdy pracovala, v podstatě stejně. I kanceláře zařízené náhodně posbíraným omláceným nábytkem byly jedna jako druhá.

Ovšem až na hlavní ústředí v Lloyd House v Birminghamu. Co měla možnost vidět, tam to měli zařízené velice pěkně a právě odtamtud vysloužilé kusy velkoryse putovaly na menší stanice.

Zaťukala na dveře s mosaznou jmenovkou a přinutila se počkat na vyzvání. Nesnášela prostoje, a tak byla vždycky v pokušení ohlásit svůj příchod jediným zaklepáním a rovnou vstoupit. Vždyť ji koneckonců očekává, a kolik jiných schůzek tak může mít sjednaných na sedmou ráno?

Zaslechla „Vstupte“ a učinila tak. Přece jen tu byla teprve první den.

Šéfinspektor Woodward vstal a podal jí ruku.

Přistoupila k němu a potřásla jí. Měl suchý, pevný stisk.

„Vítejte v Halesowenu,“ řekl, posadil se a gestem ji vyzval, ať přijme místo.

„Děkuju, pane,“ odvětila a dopřála si vteřinku, aby ocenila kontrast zářivě bílé košile a hladké tmavě hnědé pleti. Na nose mu spočívaly brýle na čtení bez obroučky.

Stěnu zdobila památeční fotografie mladého muže, který se tomu za stolem silně podobal.

O šéfinspektoru Woodwardovi toho před svým převelením mnoho neslyšela, ale nevěděla, jestli to je dobře, nebo špatně. Je líný, nevýrazný, nesnaží se to jen překlepat do důchodu? Se vším výše zmíněným se už setkala. Když si trochu hlouběji prostudovala jeho výsledky, zjistila, že jako šéfinspektor má téměř osmdesátiprocentní spokojenost podřízených a kolem pětadevadesáti procent jeho případů skončí úspěšným usvědčením pachatele. Byly tam i další statistické údaje, ale tyhle dva ji zajímaly nejvíc. Umí slušně vést tým a dostává darebáky za mříže. Přesto ho nikdy neviděla, že by se na tiskovkách vyhříval na výsluní pozornosti.

„Přišlo mi rozumné krátce si s vámi popovídat, než vás zapojím do práce,“ řekl, propletl si prsty a složil ruce na stůl.

A je to tady, pomyslela si a chystala se nasadit patřičný výraz. Nastal čas na ono slavné popovídání. Jestli bude jako všichni ostatní šéfinspektoři, příliš si u toho nepopovídají. Bude to jednostranná promluva, během níž ji srovná do latě a vyloží jí, jak to teď bude a co od ní očekává. V podobném duchu, jak si vzpomínala, probíhal její první školní den. Nebude se jí na nic ptát a nebude vyžadovat žádnou reakci, až v samém závěru, kdy bude očekávat její naprostý souhlas. Tak, a hotovo. Klidně by mohla rovnou vstát a odejít. Tohle znala nazpaměť. Bude poslouchat, ve správných momentech přikyvovat a pak se bude řídit pravidly, která odsouhlasila.

„Takže, Stoneová, čím to, že s vámi prakticky nikdo nechce pracovat?“ začal k jejímu překvapení.

Zaprvé ta otázka vyžadovala odpověď, zadruhé byla přímá a zatřetí se hned nepustil do přednášky.

„Mám-li být upřímná, pane, nejspíš se mnou není úplně snadné vyjít,“ odpověděla a viděla, jak mu koutky maličko cukly úsměvem.

„A pročpak?“ zeptal se.

„Neumím to s lidmi. Nemám je moc ráda.“

„Všechny lidi?“

„Většinu, a tak je bezpečnější vztáhnout to obecně na všechny.“

„Rozumím, takže přijímáte plnou zodpovědnost za to, že tohle je víceméně poslední stanice, která je ochotná vás vzít?“

Na chvilku se zamyslela a potom si připomněla, jak přímočaře s ní sám mluví.

„Ne, pane. Jsem dříč a ráda dělám svoji práci poctivě. Mluvím na rovinu, a to se každému nelíbí, ale nezastavím se, dokud nevyčerpám všechny možnosti, které mám k dispozici. Každému se můj styl nezamlouvá a mně jednoduše nepřijde rozumné šířit se o některých hňupech, pro něž jsem pracovala a náhodou jsou vaši současníci. Aspoň ne při prvním setkání.“

K jejímu překvapení zaklonil hlavu a burácivě se rozesmál.

„V některých případech s vámi vlastně i souhlasím, ale to samozřejmě jen mezi námi.“

Tohle tedy nečekala.

„Když jsme u toho, k čemu přesně došlo mezi vámi a šéfinspektorem Worthingtonem?“

Neodpověděla.

„Jako důvod vašeho přeložení uvedl jakýsi problém v komunikaci?“ vyzvídal.

Kim se v duchu vrátila k té večerní oslavě u Psa. Zničehonic tehdy prudce vstala od stolu a zvrhla mu do klína pivo a půl sáčku vepřových škvarků. Vyběhl za ní ven a zeptal se, co ji to krucinál popadlo. Ona odpověděla, že jestli ho ještě jednou uvidí plácnout nějakou policistku po zadku, sama na něj podá oficiální stížnost. On prohlásil, že je to jen „přátelské laškování“. Ani jeho podnapilý stav ho však neomlouval a kolegyně, kterou osahával, se netvářila, jako by se jí to „přátelské laškování“ dvakrát líbilo.

„Ano, pane. Skutečně šlo o problém v komunikaci.“

„Tak tedy,“ řekl šéfinspektor Woodward a sundal si brýle. „Vynechme dlouhé proslovy, jen chci říct, že já nebudu předpojatý vůči vám a vy nebuďte předpojatá vůči mně. Dál se uvidí.“

„To je fér,“ odvětila Kim. Netušila, jestli si s ní jen nehraje. Tohle byla nejkratší, nejpřímočařejší uvítací řeč, jakou kdy zažila.

„Zezačátku dostanete malý tým, ale budou v něm dva seržanti a jeden konstábl. Nemusím snad říkat, že k dispozici budete mít i další zdroje, ale dnešek prosím věnujte seznámení se s kolegy, s jejich silnými stránkami i slabinami, a já pak přerozdělím nějaké případy, abyste se mohla do něčeho pustit.“

Celý den na seznámení s lidmi, se kterými stejně bude pracovat jen chvíli? S minulým týmem dělala čtyři měsíce a pořád ještě neznala všechny jménem.

Přišlo jí škoda takhle marnit čas.

„Popravdě, pane, radši bych se rovnou pustila do…“

„To si dovedu představit, Stoneová, ale radši bych to udělal tak, jak jsem řekl.“

Souhlasně přikývla a v duchu si říkala, že jakmile si odbyde představení s týmem, poptá se na centrále na aktivní případy.

„Povíte mi něco k tomu, s kým a s čím budu pracovat?“ zeptala se a vstala.

Zavrtěl hlavou. „To si už zjistíte sama. Kriminálka má kancelář v prvním patře vedle sekretariátu. Navrhuju, abyste tam šla a počkala na svůj tým.“

Kapitola 2

Šéfinspektor Woodward si vydechl, když se za ní zavřely dveře.

Nepoznala ho, ani to vlastně nepovažoval za reálné. Už to bylo dlouho, co se naposledy setkali. Pamatoval si však každou vteřinu.

O téhle inspektorce toho od všech svých kolegů šéfinspektorů slyšel spoustu. Neobtěžoval se jí zmínit o dvou kondolencích, které mu přišly a teď ležely v jeho šuplíku.

Byl plně obeznámen s její umanutostí, nedostatkem sociálních dovedností a neschopností hladce spolupracovat s ostatními. Slyšel o stížnostech, které chodily na její chování. Věděl, že čas od času porušuje pravidla, a přestože přitom nikdy nepřestoupí zákon, zachází až na hranu.

Její osobní složku si přečetl do posledního písmenka. Sledoval její cestu už od onoho setkání před dávnými lety. Dočetl se o každém plácnutí přes prsty, ale stejně tak o každém případu, který vyšetřovala, a o její bezvadné úspěšnosti.

Taky si dovedl zhruba představit, co se seběhlo mezi ní a Samuelem Worthingtonem. Znal ho. Setkali se už před mnoha lety během výcviku a už tehdy z něj získal pocit, že je to sexistický, šovinistický buran a že se to stěží někdy zlepší. Netušil, jak se mu stále daří udržet u policejního sboru, který se mění k větší rozmanitosti, ale sám koneckonců věděl, že školení a směrnice k politické korektnosti jdou některým policistům jedním uchem dovnitř a druhým ven. Mezi těmi dvěma k něčemu došlo, a ona se přesto rozhodla, že si to nechá pro sebe. Cítil, jak kdesi v jeho mysli klíčí semínko respektu.

Znovu pomyslel na soustrastné kondolence od jejích někdejších šéfů, kteří se domnívali, že mu ti z vyšších míst hodili na krk problémové dítě sboru. Jenomže tak to vůbec nebylo. Ve skutečnosti sám požádal, aby nezvladatelnou, neposlušnou, málomluvnou inspektorku přidělili k jeho týmu.

A ať už to bude k dobrému, či ke zlému, taky ji dostal.

Kapitola 3

Detektiv seržant Bryant zkontroloval v zrcadle svůj vzhled. Ukázalo mu obvyklý tmavý oblek, světle modrou kravatu a bílou košili.

Zrovna včera mu jeho žena Jenny řekla, že jí začíná připomínat Bradleyho Walshe, chlápka, co v televizi moderuje jakousi vědomostní soutěž.

Začal se s ní dohadovat, ale ona s šelmovským mrknutím dodala, že se jí Bradley Walsh docela dost líbí. Moc nevěděl, jak si to přebrat, až ho nakonec přesvědčila, že má oči jen pro něj a pro nikoho jiného. A to po téměř čtvrt století společného života rozhodně nebylo k zahození.

Sundal si kravatu. Ta zatracená věc se odmítala nechat pořádně uvázat.

„Měl jsi ji dobře,“ ozvala se Jenny a polekala ho. Nevšiml si, že je vzhůru, ale teď seděla v posteli s pokrčenými koleny a pozorovala ho. „A dobře jsi ji měl už třikrát. Co se děje?“

„Ale, jen nová šéfka, nic víc,“ řekl a znovu kravatu provlékl pod límcem.

„Už jste se někdy potkali?“ zeptala se Jenny.

Zavrtěl hlavou.

„Nejde snad o to, že je…“

Než vůbec stihla větu doříct, otočil se od zrcadla a vyčítavě se na ni podíval. „Vážně se musíš ptát?“

Vyplázla jazyk na znamení, že si dělá legraci, a on se otočil zase zpátky.

„Už jsem měl za šéfa ženu a už jsem i pracoval pod někým mladším. Ona je shodou okolností obojí. To mi nijak nevadí.“

Jako řadový policista i jako detektiv na vlastní oči viděl, jaké hrůzy si dokážou lidé vzájemně způsobit. Chápal mechanismy, jimiž se někteří kolegové snaží čelit stresu: pití, drogy, nevěry nebo všechno tohle naráz. Vlastně cokoli, jen aby se mozek nevracel k obrazům, které se do něj vryly. Věděl, že tahle potřeba mít nějakou berličku se dostavuje, když schází rovnováha. Každé místo činu je příšerné, každý zločin, který dostanete na starost, má oběť a ta zas blízké. Zármutek, zoufalství, hněv, nenávist, smrt. Každý případ přináší samá negativa. K soutěžím v pečení koláčů se policie nevolá. Připomínalo mu to práci na lince bezpečí. Nikdy vám tam nikdo nezatelefonuje, aby vám řekl, jaký má skvělý den.

Jeho berličkou bývalo třicet cigaret denně. Po stresových situacích si dával pár šluků nikotinu, který mu pomáhal se uvolnit a vrátit do normálu. Věděl, že doopravdy mu cigarety žádné uvolnění nepřinášejí, jenom mu umrtvují svaly jedem, který z nich do sebe vstřebává, ale byl to v tu chvíli zkrátka dobrý pocit. Až do té poslední z mnoha plicních infekcí, po které mu doktor sdělil, že jestli s kouřením nepřestane, může si zkrátit život o deset až patnáct let.

Když si představil, že zmešká tolik let života své devatenáctileté dcery, ihned si koupil všechny možné náplasti a žvýkačky. Akutní plicní infekce, se kterou ležel tři týdny, mu ukázala, jak špatně na tom jeho plíce jsou. Posléze se vrátil do práce s pomocí extra silných mentolek a od té doby se snažil návyku na ně zbavit. Ale nekouřil už skoro dva roky, a tak si říkal, že se závislostí na bonbonech dokáže žít.

Problém byl jedině v tom, že co přestal kouřit, usilovně se snažil vyhýbat stresujícím situacím, které by ho mohly k cigaretám opět dohnat.

Chodit na místa činu a vyslýchat svědky, tomu se vyhnout nedalo, ale své vztahy s kolegy se snažil udržet pohodové, zdvořilé a bezkonfliktní.

A podle toho, co se o nové šéfce doslechl, teď něco takového bude v podstatě nemožné.

„Tak cos slyšel?“ zeptala se Jenny, jako by celý ten myšlenkový proces absolvovala s ním.

To, že vždycky věděla, na co myslí, patřilo k věcem, které na ní miloval. Stejně jako to, že mu nedá pokoj, dokud ho nepřinutí ty myšlenky vyslovit, aby mu nezněly jen v hlavě.

„Že je nepříjemná, arogantní, hrubá a s nikým nevydrží pracovat dlouho.“

„No, jestlije vážně taková, pak je možná dobře, že bude chtít rychle pryč.“

„Jestli?“ opáčil.

„Samozřejmě. Když jsi s ní ještě nikdy nepracoval, nemůžeš přece vědět, jestli je pravda, co se povídá. Vzpomínáš, jak jsme jeli…“

„Do Marbelly,“ dořekl za ni. „Ano, vzpomínám. Bill a Helen nám vylíčili, jak je to tam příšerné, a vypočítali dlouhý seznam všeho, co se jim tam nelíbilo. A my jsme litovali, že jsme si ten zatracený zájezd vůbec koupili, ale jen dokud jsme tam nepřijeli, protože pak jsme se tam měli přímo báječně.“

„To jsem tak předvídatelná?“ zeptala se a protřela si ospalé oči.

„Ne, jenom to vytáhneš vždycky, když mi chceš říct, ať nedám na cizí názor.“

„V tom případě mám splněno,“ prohlásila, oprášila si ruce a vylezla z postele.

Přistoupila k němu a narovnala mu kravatu. Ani se nesnažil odolat nutkání sklonit se a políbit ji na šošolku hlavy.

„A je to prý krasavice,“ nadhodil. „Mimořádně hezká.“

Jenny pokrčila rameny a poklepala prstem na uzel kravaty. „A je to. Perfektní.“

„Ty se ani trochu nebojíš konkurence, že ne?“ zeptal se.

Zavrtěla hlavou a s úsměvem k němu vzhlédla.

„Miluju tě,“ řekl a myslel to vážně.

„A právě proto se nebojím konkurence,“ prohlásila a zamířila pryč, ale cestou ho plácla po zadku. Ve dveřích koupelny se ještě zastavila. „Takže to bereš v pohodě? Nic jiného tě netrápí? Nejde o tu další věc, že ne?“ zeptala se.

Zavrtěl hlavou a ucítil, jak mu napětím mírně trne čelist.

Zrovna teď nechtěl na tu další věc ani pomyslet.

Kapitola 4

Je čas vytáhnout knížku.

Tu knížku.

Miluju tu podělanou knížku, a zároveň ji nenávidím. Jako dítě jsem ji jenom nenáviděl. Bál jsem se jí. Teď mě ale vede a říká mi, co je třeba udělat.

První tři stránky jsou přeškrtnuté černou čárou, úhlopříčně od rohu k rohu. Tam už mám splněno.

Otočím na čtvrtou stranu, pero v ruce, když vtom si uvědomím, že si ji ještě úplně odškrtnout nemůžu. Mám udělat čáru jen do půlky stránky, dokud úkol nedokončím?

Opřu se a přemýšlím, na minutu si dopřeju návrat ke vzpomínce na tvou smrt. Usměju se. Vychutnal jsem si každou vteřinu tvého odchodu z tohoto světa.

Každá utišila jednu vrstvu mé bolesti.

Tak klidně jsi nastoupil do mého auta, ty parchante pitomý, protože sis myslel, že jsem zrovna jako ty. Zlákaly tě moje sliby, že budeš moct svobodně ukojit svoje odporné tužby. Neznal jsi mě, zato já tebe ano. Víš, poslouchal jsem. Vždycky poslouchám, je to moje práce, a vím o všem, cos kdy udělal.

Pochcal ses ze mě, králi Ludvíku. Bonus, potěšení navrch a skutečný projev děsu. Nemohls mi dát větší zadostiučinění; pach moči, která prosákla tvým oblečením, mi připadal sladký jako vůně letního kvítí. Protože smrděla tvým strachem.

Víš, přesně o to mi šlo, hajzle. Chtěl jsem tvůj strach. Posiluje moji duši. Uspokojuje mě. Prahnu po něm a tys zatím jako jediný předčil má očekávání.

Jaký to byl pocit, králi Ludvíku, ve srovnání s tvou vlastní hrůzovládou?

Kéž bych tak mohl cítit tvoji úzkost, ale té jsem si sám užil víc než dost. A teď už se tě víckrát nebude nikdo bát.

Myslet na tebe už mě nebaví, a tak se vrátím ke stránce knihy. Zlobí mě, že ji nemůžu přeškrtnout a označit za splněnou. Král je mrtev, královna však žije.

Zrak mi padne na několik slov na stránce a neubráním se slzám, které mi vstoupí do očí.

Setřu je. Takovéhle emoce nejsou k ničemu dobré. Nepomohly mi tenkrát a nepomůžou mi ani teď.

Vztek je lepší. Slepá zuřivost mi pomáhá v práci, a té mám ještě spoustu.

Už je ale pozdě, nedokážu té zatracené vzpomínce zabránit, aby se vynořila z paměti.

Měkký, vemlouvavý hlas říká:

„Tak pojď, je čas přinést knížku.“

Kapitola 5

Detektiv seržant Kevin Dawson otevřel jedno oko a zapojil všechny smysly, jež se mu podařilo lokalizovat, než se plně vynořil z náruče spánku.

Kde sakra dneska ráno je?

Fajn, takže prostěradlo pod sebou nemá, nohy má pokrčené a gauč má velurový potah, zelený.

Polštářek pod jeho hlavou slabě zavání čínou z bufetu.

U Terryho, došlo mu, právě když se dotyčný vynořil z kuchyně s hrnkem jakéhosi nápoje.

Dawson se vděčně usmál, přestože ani nevěděl, o jakou tekutinu se jedná.

„Díky, kámo,“ řekl a nasál vůni silné černé kávy. Napil se. Kruci, až moc silná. „Kde jsme včera večer skončili?“ zeptal se a rozhlédl se, kde má věci.

„Kde ne?“ opáčil Terry. „Po čtvrtým pivu už jsi vůbec neposlouchal, co ti říkám. Měls ji jak z praku.“

Dawson si vzpomínal, jak kamarádovi řekl, že si zajdou jen na jedno, čistě aby otupil ostří svého neštěstí a utišil vztek.

Zlobil se ze spousty důvodů.

V první řadě kvůli tomu, že ho převeleli od velkého týmu v Brierley Hill k menšímu, na menší stanici, zato s největší mrchou celého sboru. Vyvolávalo to v něm znepokojivý pocit, že sedí čelem vpřed, ale ujíždí vzad, jako když si ve vlaku sednete obráceně. A on neměl zájem směřovat jinam než kupředu.

Ne že by novou šéfku už někdy potkal, ale slyšel drby a věděl, že s nikým nevydrží pracovat víc než na jednom případu, nejvýš na dvou. Kolovala po jednotlivých okresech jako pohár v malém fotbale. Byl toho názoru, že není kouře bez ohýnku.

Navíc byl v bývalém týmu spokojený. Ano, nevládla tam kdovíjak přátelská atmosféra a žádné kamarády na celý život si tam nenašel, ale větší tým mu někdy vyhovoval. Jednotlivec tam nikdy není pod drobnohledem. Když máte třeba trochu kocovinu, jako dneska on, přehodíte část práce na ostatní a šéf si ničeho ani nevšimne. A pod šéfinspektorem Churchem se mu pracovalo dobře. Cítil u něj slušnou šanci, že by ho po nějakém tom přemlouvání časem doporučil k inspektorským zkouškám. Začínal si už připravovat půdu, aby se před šéfem blýskl, sice k nechuti kolegů, ale jemu nedělalo problém přisvojit si sem tam zásluhy za cizí práci, nadšeně se hlásit o úkol, aby si každý všiml jeho píle, a potom ho nenápadně přehodit na nějakého uťápnutého, nic netušícího konstábla. Přežije nejsilnější a on rozhodně mínil přežít.

Doposavad se mu povedlo vyzrát na každého nadřízeného a teď s tím rozhodně nepřestane, umínil si, aby se trochu rozveselil. Stačí, když si šéfku očíhne, vyhmátne její slabiny a bude na ně hrát.

„Co se usmíváš?“ zeptal se Terry a vytáhl zpod něj polštář. „Včera večer jsi byl mrzutej jak jezevec.“

„Ale nic, jenom si dělám plán.“

„No, kámo, doufám, že v něm myslíš i na to, kde dneska přespíš, páč Louise už nemá noční a nebude moc nadšená, jestli tě najde na gauči, až si půjde dolů dát cornflaky.“

„Ale do hajzlu, Terry, já nemám kam…“

„Sorry, kámo, ale ona na rozdíl od tebe platí půlku nájmu a víš jak… bydlí tady.“

Dawson si prohrábl vlasy a začal přemýšlet, u kterého kamaráda by se mohl dneska na noc upíchnout.

Terry se posadil do jediného křesla a zavrtěl hlavou.

„Mně není jasný, proč prostě nejdeš domů, kámo. Tu tvoji jsem viděl a je to pěkně sexy ko…“

„Hele,“ zarazil ho Dawson varovně.

„Víš, co myslím. Nevím, co jste si vy dva udělali, ale určitě by se to dalo nějak spravit. Ta ti za to hergot přece stojí.“

Dawson na to nic neřekl, jen si natáhl ponožky a obul boty.

Na tuhle situaci teď nemohl myslet.

Teď musí do práce, seznámit se s novou šéfkou.

Už se fakticky nemůže dočkat.

Kapitola 6

Detektiv konstábl Stacey Woodová si pohladila pevné černé kudrny přiléhající k hlavě. Dotek vlastních vlasů byl na dlani příjemný.

Nedávno si nechala sundat příčesky, byla ráda, že se jich zbavila. Už po dvou týdnech bylo jasné, že vlasy jsou našité moc natěsno, protože ji z nich nepříjemně bolela kůže na hlavě. Teď si nechá svoje vlasy a bude na ně pyšná.

Zadívala se na sebe do velkého zrcadla, dárku od strýčka Cedrika. Většina zařízení jejího nového bytu pocházela buď od příbuzných, nebo od širší nigerijské komunity v Dudley a okolí. Takhle to v malých společenstvích chodí, fungují jako jedna velká rodina. Vzpomínala si, jak jejího otce propustili při snižování stavu ze zaměstnání v tiskárně. Zpráva se šeptandou nesla dudleyskými ulicemi, a dokud si nesehnal novou práci, každý večer našli přede dveřmi tašku nebo krabici s potravinami a základními potřebami. Žádná jména, nebylo třeba děkovat nebo něco splácet. Stacey sice nikdy nevytáhla paty z Anglie, ale byla na své nigerijské kořeny hrdá, ačkoli stejně tak byla i hrdá Britka.

Zhluboka se nadechla, aby zahnala úzkost ze všech těch změn, které jako by jí do života vtrhly všechny najednou.

Pouhý týden poté, co převzala klíče od nového bytu, úspěšně složila zkoušku na detektiva konstábla a právě teď si připadala, jako by žila život někoho jiného. Ještě před měsícem sloužila v uniformě osmihodinové směny a vracela se k čerstvému domácímu jídlu od maminky.

Ano, tuhle nezávislost si přála. Uvědomovala si, že jako žena na samém začátku kariéry se musí začít trochu méně spoléhat na ochranu a péči rodičů.

Nezávislost si představovala jako euforickou svobodu. Večery kuchařského experimentování u vína s přáteli.

Teprve když se odstěhovala, došlo jí, že vlastně zase tolik přátel nemá. Měla kolegy a kolegyně od policie, s nimiž posledních několik let sloužila, jenomže co získala vyšší hodnost, kupodivu se odcizili.

V tichu vlastního domova si uvědomila, kolik hodin tráví on-line ve fantastickém světě hry World of Warcraft.

U rodičů, kteří ji obskakovali, jí to připadalo jako únik, odpočinek od práce. Když však seděla sama ve svém bytě a kolem se nic nedělo, došlo jí, že jiné společenské vyžití nemá.

Odsunula tu myšlenku stranou. Nad tím může dumat jindy.

Její dnešní nejakutnější problém spočíval v tom, jestli je správně oblečená na první den v práci. Nová pozice, nový tým, nová šéfka. A další novinky se jen hrnuly.

Nakonec se rozhodla pro krémově bílé pláťáky, lodičky na nízkém podpatku a obyčejnou bílou košili s dlouhým rukávem. Lidi od kriminálky vídala ve všem možném: v kostýmcích, v různě nakombinovaných oblecích, v džínách i chino kalhotách. Kostýmek na sobě v životě neměla a nehodlala s tím teď začínat, ovšem do mysli se jí vpálila otcova slova.

„Já vím, tati,“ zašeptala ke svému odrazu. „Druhou šanci na první dojem nedostaneš.“

A ona si dokázala přiznat, že zoufale touží udělat dobrý první dojem.

Snažila se toho už léta zbavit, ale chtěla se zkrátka všem zavděčit. Věděla o sobě, že si přeje, aby ostatní uznávali její schopnosti, ale zároveň ji i měli rádi. Tenhle povahový rys ji provázel už od prvního dne ve škole, kdy s ní Courtney Jacksonová nechtěla sedět v lavici.

Lámala si hlavu, jak by si holčičku naklonila. Nasadila co nejširší úsměv. Pošoupla se víc doleva, aby měla Courtney víc místa. Nabídla jí první hračku z krabice, a vlastně to od té doby víceméně dělala pořád.

Ještě jednou zhodnotila svůj vzhled, pak si vzala velkou tašku s popruhem a potlačila nutkání vyfotit se a poslat snímek mámě na nový telefon, který jí koupila, aby se ujistila, že vypadá jaksepatří.

Dvaadvacetileté kriminalistky tohle nedělají.

S dalším dlouhým výdechem zamkla dveře bytu, kde si pořád ještě nepřipadala doma.

Širokým úsměvem uvolnila napětí v čelisti.

Kdo se usmívá, ten je ostatním hned sympatický.

Kapitola 7

Kim si obhlížela rozložení vyšetřovny z prosklené kukaně vzadu v pravém rohu místnosti – své kanceláře –, zjevně vybudované pro někoho, kdo svůj tým rád pozoruje zpoza bariéry.

Za skleněnou stěnou stály čtyři psací stoly, po dvou proti sobě, a mezi nimi prostředkem kanceláře vedla ulička ode dveří k řadě skříněk, na nichž trůnila tiskárna a viditelně špinavá konvice. To by se radši napila z louže sněhové břečky venku než z ní. Jelikož k přežití potřebovala během dne přísun kávy, bude nutno tento stav co nejdříve napravit.

Její myšlenky se stočily k brzkému příchodu jejího týmu. Zajímalo by ji, kdo ho bude tvořit a odkud budou. Bude s někým z nich obtížná spolupráce? Byli všichni drhnoucí kolečka v jinak dokonale promazaných týmech? Nechce šéfinspektor Woodward naházet všechna shnilá jablka do jednoho košíku?

Dalších úvah ji ušetřila postava, která se objevila ve dveřích.

Muž měřil tak metr osmdesát a měl na sobě tmavý oblek, modrou kravatu a béžový zimník.

Vyšla z kukaně, aby se s ním přivítala, a uvědomila si, že jí někoho připomíná, jen nevěděla koho.

„Detektiv seržant Bryant,“ představil se a podal jí ruku.

Krátce ji stiskla.

„A koupil jsem kafe, madam,“ dodal zdvořile, co bylo nasnadě.

„Za kafe máte bod, ale za tu madam vám ho zas odečítám,“ řekla a nadzvedla víčko jednoho kelímku.

„Beru na vědomí, a všechny jsou flat white.“ Rozhlédl se. „Nevěděl jsem, kolik nás bude…“

„Prý ještě dva,“ odvětila Kim a jeden z papírových kelímků si vzala. Další bod za správný odhad počtu. „A oslovujte mě šéfko nebo šéfová,“ poradila mu.

Zavládlo mezi nimi rozpačité ticho a Kim si připomněla výzvu šéfinspektora Woodwarda, ať se seznámí s týmem. Háček byl v tom, že se s ním seznámit nijak netoužila. Jestli tenhle člověk umí svoji práci, to se ukáže samo.

Tohle bude zatraceně dlouhý den.

Už se chystala vymyslet nějakou vhodnou otázku, když vtom ji zachránila druhá nová tvář, která nakoukla do dveří.

„Dobrý den, jsem tu správně na oddělení kriminálního vyšetřování?“ zeptala se černoška. Křížem přes tělo měla popruh tašky.

Kim přikývla a žena se širokým úsměvem a nataženou rukou vešla.

„Jsem stráž… tedy konstábl Stacey Woodová, přidělili mě k tomuhle týmu.“

Kim se představila a Bryant spěšně podal kolegyni ruku a řekl své jméno.

Jeho přítomnost a přívětivé chování mladé ženě zjevně dodaly jistotu. Kim na ní poznala, že hodnost detektiva nemá dlouho, málem se totiž představila svou původní.

„Tak, vážení, můžete si vybrat stůl,“ vyzvala je Kim a napila se kávy.

Bryant si pověsil kabát na dveře a pak si zabral psací stůl nejblíž skleněné kukani, zády k ní.

Stacey si sundala tašku a vybrala si stůl přes uličku od Bryanta, takže oba seděli čelem ke dveřím.

Kim si bezděky pomyslela, co to šéfinspektora Woodwarda napadlo, přidělit jí dva detektivy z opačných konců kariérního žebříčku. Při její smůle jedna nebude nic umět a druhý nebude chtít nic dělat, jen se v klídku dočkat důchodu.

Přistihla se, že se modlí, aby aspoň poslední člen týmu k něčemu byl. A právě v tu chvíli se ve dveřích objevila další tvář.

Její naděje se vypařily. Sice se alkoholu sama nikdy nedotkla, ale z něj ho cítila, a kolínská to nebyla.

Než promluvil, pohrdavě přejel místnost pohledem a pak spočinul zrakem na ní. Všimla si, že ji rychle zhodnotil od hlavy až k patě, a udělala totéž.

Okamžitě si všimla, že má tmavomodré kalhoty pomačkané na kolenou a v rozkroku. Na světle modré košili měl flek, vpravo od jasně růžové puntíkované kravaty, jejíž uzel si zjevně udržoval uctivý odstup od rozepnutého límečku.

A jestli se vůbec oholil, tak potmě. Jenom jeho tmavohnědé vlasy byly vhodně upravené do zaměstnání.

Kim věděla, že vidí verzi z nedělního večera, nikoli model z pondělního rána.

Řízně zvedl pravačku ke spánku v žertovném zasalutování a usmál se.

„Detektiv seržant Dawson se hlásí do služby, madam.“

Koutkem oka postřehla, jak se Bryant bolestně šklebí a vrtí hlavou, zatímco jeho kolegyně nevěděla, kam s očima.

Á, sebevědomí. To měla u druhých ráda, pokud ovšem stálo na schopnostech a výsledcích a nepřekračovalo hranici arogance.

„Tu madam si nechte, děkuju,“ řekla klidně. „A vyberte si stůl.“

Nijak ji nepřekvapilo, že si vybral ten nejbližší, hned u dveří naproti Staceyinu.

Znovu se napila kávy, než se přes uličku představili druzí dva.

Zaznamenala, že mladý seržant si vzal z kartonové přenosky pití, aniž se dovolil nebo poděkoval. A kolegyně si nevzala nic.

„Fajn,“ spustila a usadila se na kraj volného stolu, „aktuálně zřejmě nemáme žádné rozdělané…“

Nedořekla to, protože zazvonil telefon. Všichni se rozhlédli.

„To je u mě,“ řekl Bryant a sáhl po aparátu.

Poslouchal se zdviženým obočím, pak volajícímu poděkoval a vrátil přístroj na místo.

„Vypadá to, že přece jen případ máme. Na západní straně Clentských kopců se našlo tělo.“

Kim vstala a sledovala přitom výraz v jejich tváři. Bryant – nedočkavý a pohotový. Stacey – polekaný. Dawson – vzrušením skoro slintal.

„Kdo pojede, šéfko?“ zeptal se Bryant.

„Vzhledem k tomu, že si zatím ani pořádně nepamatuju vaše jména, natož abych věděla, jaké máte přednosti a slabiny, pojedeme asi všichni.“

Bryant sáhl po telefonu.

„Mám zavolat hlídkový vůz, aby nás…“

„Nikdo z vás auto nemá?“ zeptala se a přejela je pohledem. Hlídky mají lepší věci na práci než dělat detektivům taxík.

Stacey zavrtěla hlavou.

Dawson se zjevně zděsil.

„Astru Estate, jestli bude stačit,“ nabídl Bryant.

Zrovna velké žihadlo, co by je tam dopravilo v rekordním čase, to nebylo, ale na rozdíl od jejího dopravního prostředku bude mít aspoň střechu a čtyři kola.

„Tak ji běžte nastartovat,“ pobídla ho.

Bryant si šel pro kabát a Stacey se mu držela v patách.

Ona sama zůstala stát ve dveřích a zastoupila cestu seržantu Dawsonovi.

„Vy ne,“ řekla a sledovala, jak mu z očí vyprchává nedočkavé napětí. „Běžte domů, pořádně se ustrojte do práce a sejdeme se na místě.“

Když vycházela z kanceláře, přemýšlela, jestli si zrovna neudělala prvního nepřítele. A pokud ano, jestli zlomila nějaký rekord.

Nejspíš svůj vlastní.

Kapitola 8

Kim se přistihla, že v Astře Estate na sedadle vedle řidiče pravou nohou sešlapuje imaginární plynový pedál. Ach, kéž by měla zdvojené řízení! Jenomže Bryant během celé jízdy pečlivě dodržoval rychlost a zastavil na každé červené a u každého přechodu. Jako by snad nejeli na místo činu.

Když přišla k autu a řekla Bryantovi, ať jede, on ani Stacey se nezeptali, kam se poděl mladší seržant.

Šestikilometrová cesta ke Clentským kopcům proběhla v tichosti a vzhledem ke kolegově rychlosti jízdy Kim překvapilo, že k cíli dorazili před soumrakem, který jako by za krátkých dní uprostřed prosince nikdy nebyl daleko.

Pás Clentských kopců tvoří vrchy Wychbury, Clent a Walton a táhne se až k Romley. Ročně přiláká přibližně milion návštěvníků.

Přijeli ke kopci Clent, nejpopulárnějšímu turistickému výšlapu celého pásu, a dostali pokyn zajet na začátek turistické stezky, na parkoviště Nimmings u Hagley Wood Lane. Kim vystoupila z auta, ráda, že unikla magnetickému svítícímu sobu Rudolfovi na palubní desce dřív, než z té zatracené věci dostala nějaký záchvat.

Prošla mezi třemi hlídkovými vozy, sanitkou a dodávkou patologa, které parkovaly u návštěvnického centra s kavárnou, kde měli ještě zavřeno. Dva policisté vraceli pejskaře zpátky k autům.

Cestou se řídila podle žlutých bund, jako by to byly drobečky chleba rozeseté od návštěvnického centra přes louku s piknikovými stoly. Úplně na konci pěšiny vedoucí do lesa stál strážník.

V lese byla stezka méně upravená a vyšlapanější, než se původně předpokládalo. Vinula se mezi popadanými stromy, které začaly sloužit jako neoficiální dětské hřiště. Přímo uprostřed něj se táhlo víc bezpečnostní pásky než na staveništi.

Od shluku lidí se odpojil maličký pán a zamířil k ní. Jeho věk kamuflovala špičatá bradka, hádala, že mu bude tak kolem pětapadesátky.

„Kdo jste?“ zeptal se a zamžoural na ni přes obroučku brýlí.

Ukázala průkaz. „Nápodobně.“

„Joseph Keats, patolog.“

„Průkaz?“

„Vážně, inspektorko?“ opáčil a střetl se s jejím pohledem. Nemrkla ani neuhnula očima. Rozepnul si kabát a ukázal jmenovku na šňůrce kolem krku.

„Kde je Tony?“ zeptala se na přátelského pohodáře s bílými vousy, se kterým doposud spolupracovala.

„Odešel do penze,“ odpověděl Keats a zapnul si kabát.

Páni, vůbec netušila, že už má důchodový věk.

„A pokud vás to zajímá, přišel jsem z Jižního Staffordshiru, ale kvůli mně jste sem jistě tolik nespěchala.“

O spěchu se tady mluvit zrovna nedá, pomyslela si a střelila pohledem dozadu k novému kolegovi.

Už chtěla vykročit dál, ale muž jí zastoupil cestu.

„Bez tohohle nikam nepůjdete,“ prohlásil a podal jí návleky na boty. Zadíval se za ni a sáhl pro další.

Všichni tři si návleky nasadili, aby zabránili kontaminaci.

„Spokojený?“ sjela patologa přísným pohledem.

„Dejme tomu,“ odvětil a odvedl je k místu činu.

Moře bílých ochranných obleků se rozestoupilo.

„Krucinálfagot,“ vyhrkla.

„Panebože,“ přidal se Bryant.

Stacey Woodová jen hlasitě zalapala po dechu.

„Zcela správně,“ pronesl Keats. „I když to není to nejhorší, co jsem za poslední roky viděl.“

Kim shlížela na nahé tělo muže ke třicítce. Vyzáblá postava byla od hlavy až k patě bílá jako mléko. Nohy měla doširoka roztažené a v kotnících přitlučené k zemi velikánskými hřeby. Ruce měla rozpažené od hladkého hrudníku a přibité v zápěstí.

Napočítala na těle patnáct bodných ran, ne dost hlubokých na to, aby vážně krvácely, ale bolet musely dost.

Odhadovala, že tyhle rány posloužily jako taková rozcvička k hlavnímu bodu programu: krvavé změti masa a kůže ve středu těla, kde muž dříve míval genitálie.

Chvilku na ránu zírala a cítila zuřivý hněv, jaký musel doprovázet takovýhle brutální útok nejen na genitálie, ale na celé tělo.

Cos provedl, že sis tohle zasloužil, kamaráde? zeptala se v duchu.

„Útok kapsáře?“ nadhodil Bryant suše.

„No, peněženku nemá,“ odtušil Keats s pousmáním.

Na ni se tedy nepousmál. Má snad Bryant něco, co ona ne? Dlouho se tou otázkou však nezabývala, protože jí to bylo vcelku jedno.

„Vlastně tu kromě těla samotného nezůstalo vůbec nic,“ pokračoval Keats. „Žádný telefon, peníze, oblečení. Nic.“

Kim se nad patologovými slovy pozastavila a probírala v duchu možnosti.

Věděla, že někteří vrazi si berou něco na památku. Něco, s čím si spojí vzpomínku, aby si mohli svůj čin znovu a znovu přehrávat. Běžnější je to u sexuálně motivovaných vražd a pachatel si obvykle vezme jednu věc, ne všechny.

Vrah mohl mít taky obavy, že na oblečení nebo předmětech zanechal DNA či jiné stopy, ale ještě nikdy nezažila, aby někdo oběť obral úplně o všechno do poslední maličkosti.

Obral o všechno, znělo jí v hlavě. Opravdu o všechno: o oblečení a osobní věci, o důstojnost, o život.

Dál tělo obcházela dokola a vrývala si do paměti polohu každé končetiny, každý detail, aby si uchovala scénu v čerstvé paměti, než přijdou fotografie.

Všimla si vytetované vlaštovky na levé paži. Zaznamenala i hlínu pod nehty svědčící o tom, že byť má oběť podříznuté hrdlo, smrt nenastala rychle.

Řezná rána na krku nevypadala moc úhledně. Zamračeně se zadívala na kůži poškrábanou špičkou nože. A potom se sklonila, aby si ránu prohlédla víc zblízka.

Keats ji pozorně sledoval, Bryant spolu s ní obcházel tělo a Stacey si pořád ještě dlaní zakrývala ústa. S každou uplynulou minutou se Kim o svém týmu dozvídala víc.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy První krev (Prequel).
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.