Přeložila Olga Dobríková

Copyright © 2020 by Thiele & Brandstätter Verlag GmbH, Wien

Translation © Olga Dobríková, 2021

ISBN 978-80-249-4651-1

1

Již několik hodin pršelo. Zuzana Siebenschönová stála u okna a zírala na vysoké zelené koruny stromů v Eichendorffstraße, které jí v tento rozmarný dubnový den nedokázaly poskytnout žádnou útěchu. Společně s ní civěla i Mimi. Bílá jako sníh seděla vzpřímeně na okenní římse jako sfinga a upřeným pohledem pozorovala stříbrně šedivý závoj z nesčetných malých kapek.

„Takový nečas,“ řekla Zuzana.

Mimi nic neříkala. Byla to kočka, a jak známo, kočky toho moc nenamluví.

„Je možné, že Kolín je nejhezčí město na světě,“ pokračovala Zuzana. „Ale bezpochyby tady příliš moc prší. Bertold to také vždycky říkal.“ Že Kolín je stará deštivá díra. Utrápeně si povzdechla.

Pochopitelně to nebylo jen počasím. Dělal jí starosti rozhovor s doktorem Kugelmannem, milým ortopedem s červeným obličejem a pevným stiskem ruky, u kterého byla dnes ráno.

„Takže, paní Siebenschönová,“ řekl, zatímco nalepoval rentgenové snímky na osvětlenou tabuli a potom se svalil na židli. „Dříve nebo později se tam bude muset dát novou kyčel. Pokud se potíže zhorší, už bych dál nečekal. Pohyb samozřejmě vždy pomůže, co na to říci… Čím méně váhy na bocích, tím lépe, že?“ Podíval se na ni, spiklenecky se pousmál a krátce si položil ruce na břicho, které se klenulo pod bílým lékařským pláštěm. Zuzana na něj koukala tak trochu s pocitem viny a najednou si byla až příliš dobře vědomá svých deseti kil navíc, která už měla několik let. Přitáhla si svou šálu s jemným květinovým vzorem a předsevzala si, že odteď bude jíst méně zákusků.

Kugelmann se opřel o židli a blahovolně překřížil ruce.

„Nutno přiznat, že počasí v kolínské zátoce nedělá našim starým vetchým kostem zrovna dobře. V teplejších luzích by na tom byly jednoznačně lépe, ale to si člověk nemůže vždycky vybrat, že?“

Nešťastně potřásla hlavou.

„Kolik je vám teď let?“ Vrhl letmý pohled na obrazovku počítače. „Třiasedmdesát? No, to máte život ještě takřka před sebou.“ Povzbudivě se usmál, zatímco Zuzana se v křesle pro pacienty sesouvala stále níž a níž.

„No tak, paní Siebenschönová, nekoukejte tak sklesle. Taková operace kyčle už dnes přece nepředstavuje nic závažného. Za pár měsíců budete opět skákat po kopcích jako čiperná srnka.“

A zatímco doktor Kugelmann se zářícíma očima vychvaloval přednosti titanových kloubních náhrad – ortoped zkrátka zůstane ortopedem –, Zuzanu zachvátila hluboká sklíčenost.

„V zásadě by dokonce stálo za to zvážit, že bychom se rovnou pustili do obou kyčlí – artróza je většinou opravdu důkladná,“ přemýšlel doktor Kugelmann dále. „S touto metodou jsme velice úspěšní. Počkejte…“ S radostným vzrušením ťukal do klávesnice a potom otočil monitor směrem k Zuzaně. „Podívejte se na toto tříminutové video, budete žasnout!“

Zuzana viditelně zbledla a mávla rukou. Měla dojem, že ten rozhovor se ubírá tak nějak nedobrým směrem. „Možná bych ještě mohla požádat o druhý názor…,“ zašeptala.

„To udělejte… udělejte to!“ Doktor Kugelmann se choval žoviálně, zatímco jí přes stůl podával informační brožuru, kterou si zastrčila do kabelky. „Nechte si to projít hlavou, nemusí to být hned příští týden,“ řekl na rozloučenou, zatímco jí téměř rozmačkal ruku a modré oči za brýlemi se mu akcechtivě leskly. „Já jsem v každém případě připraven.“ A když si všiml jejího váhání, dodal: „Bude lepší, když se s tou myšlenkou smíříte. Stejně se tomu nevyhnete.“

Zuzana Siebenschönová prchala z ordinace pryč. V záchvatu vzdoru minula výtah na levé straně a šla po schodech. Vždyť to jde, pomyslela si a cítila, že nemá sebemenší chuť smířit se s nějakým titanovým trnem, který by měl být vražen do její stehenní kosti. Rozhodla se, že se zastaví v pekárně U Schneiderů a koupí si velký kus máslového koláče.

Když o chvíli později dorazila domů, sundala si mokrou pláštěnku a deštník roztáhla na chodbě k usušení, bezděčně ji napadlo, že má zvednout sluchátko telefonu a zavolat své nejlepší přítelkyni Lo. Lo by řekla, že ortopedi chtějí pokaždé okamžitě operovat – „Je přece všeobecně známé, že jsou to řezníci!“ – a poté by hned vykouzlila z klobouku příklad kamaráda nějakého přítele, který se před pár lety po podobné diagnóze přidal ke skupině turistů a dnes ještě stále naprosto vesele běhá po lese s vlastní kyčlí.

„Akorát se na to nesmíš vykašlat,“ říkávala vždycky Lo a přitom žertovně pokyvovala zdviženým ukazováčkem. „Pocit neštěstí ještě nikdy nikoho šťastným neudělal.“

A měla pravdu. Nikomu neprospěje, když si z neštěstí udělá nejlepšího přítele, a tím spíše, když to člověk udělá sám sobě. Ponořená do svých myšlenek a s úsměvem na rtech začala Zuzana hladit Mimi po srsti. A zatímco se zvuk deště prolínal s tichým předením kočky, myslela na to, že Lo měla vzácné nadání lidi pokaždé rozesmát. Učinit život lehkým. A byla to rovněž Lo, kdo jí stál po boku po Bertoldově překvapivé smrti před pěti lety.

Zuzana Siebenschönová si hluboce povzdechla, když si teď znovu vzpomněla na ten nešťastný rok, kdy se svým mužem odjela na Ischii tak jako každý rok v květnu, aby si užili nádheru květeny vulkanického ostrova ve Středomoří, dobré jídlo a léčivou sílu horkých termálních pramenů. Byla to cesta, ze které se měla vrátit sama. Neboť Bertold, který byl o osm let starší než jeho žena a měl zálibu v turistice, během této dovolené na vrcholu hory Epomeo u sklenky červeného vína a talíře chutné bruschetty naprosto klidně vydechl naposled.

Zuzana si ještě dobře pamatovala okamžik, jak Bertold odstrčil svůj talíř, s blaženým povzdechem se opřel o židli a řekl: „Taková rajčata opravdu nikde jinde na světě nemají.“ Pohledem bloumal po laskavé, zelené krajině táhnoucí se až k moři, které leželo daleko pod nimi. „Jen se podívej, jak je to všechno krásné, Zuzanko. Není to tady jako v ráji?“

S těmito slovy zavřel oči, aby si na sluníčku dopřál krátkého šlofíka. To si tedy myslela. Že to byla jeho poslední slova, to Zuzaně došlo až po čtvrthodině. A když po pár strašných dnech opět letěla do Německa – ona v letadle Alitalia, Bertold v zinkové rakvi –, Zuzana si přísahala, že už nikdy nevkročí na tento ostrov, kde se svým mužem prožila tolik nádherných dovolených. Bertold, který mnoho let pracoval jako pojišťovací makléř, byl aspoň dostatečně prozíravý na to, aby uzavřel cestovní pojištění, které krylo i náklady na repatriaci ostatků v případě úmrtí, což bylo v této nepříjemné situaci požehnáním. A navzdory její bolesti udělalo na Zuzanu hluboký dojem, s jakou kompetencí a přívětivostí se tito lidé postarali o ni a o Bertoldovy tělesné ostatky.

„Dobrotivý Bože, mrtvice na Epomeu, to je snad zlý sen!“ zvolaly její přítelkyně, když se dozvěděly tu špatnou zprávu a přispěchaly k Zuzaně, aby ji utěšily. „Ovšem na druhé straně… odejít z tohoto života v tak šťastné chvíli – jak krásná smrt!… něco takového si vlastně každý přeje!“ A potom stále znovu: „Časem to bude lepší. Život jde dál…“

A život šel skutečně dál, nebo lépe řečeno: šel jednoduše dál, protože pro Zuzanu byly ty dny, týdny a měsíce bez jejího věrného manžela, který vždy stál po jejím boku v dobrém i ve zlém, přece jen dost smutné a často také osamělé. Někdy byla na Bertolda dokonce trochu naštvaná, že se jednoduše vypařil a nechal ji tady samotnou. Děti neměli, což bylo zapříčiněno tím, že Zuzana se jako mladá žena lehkovážně procházela v lehkých letních šatičkách během ještě poměrně chladných večerů na začátku léta a to vedlo k silným zánětům ženských orgánů. Avšak to, že nemohla mít děti, Bertoldovu lásku k jeho ženě nijak nezmenšilo. „Máme přece jeden druhého, a to je hlavní,“ říkával stále znovu. A potom se ukázalo, že právě tohle byl problém, že už jeden druhého zkrátka neměli. „My“ bylo pryč, Bertold byl pryč a teď už jí nikdo neříkal „Zuzanko“ a nikdo už jí ráno nepředčítal veselé nebo pozoruhodné inzeráty z novin Kölner Stadt-Anzeiger.

Lo jí ve všech těch obdobích velice pomohla, Lo byla někým, kdo dal věci do pořádku, a Zuzana si byla naprosto jistá, že i nyní by měla pro svou přítelkyni s bolavou kyčlí dobrou radu.

Ale Lo už tady nebyla. „Odešla“, jak se tomu tak říká, když je někomu přes šedesát a umře. Jako by člověk jednoduše změnil místo pobytu.

Samozřejmě že měla i jiné kamarádky a známé. Jinak to ani nejde, když bydlíte ve městě, jako je Kolín, ve své čtvrti, kde si spolu lidé na ulici povídají, kde se ráno pekařka zeptá „Jak se dneska máte, paní Siebenschönová, všechno v pořádku?“ – a kterou to doopravdy také zajímá.

Ale Zuzana měla nejraději ze všech Lo s jejím nakažlivým smíchem. „Zítra je nový den,“ říkávala, když se na horizontu táhly tmavé mraky a život zrovna nebyl úplně snadný. Zítra je nový den  – to bylo zaklínadlo její přítelkyně Lo, které převzala od nebojácné hrdinky románu Jih proti Severu Scarlett O’Harové. A ano, čistě teoreticky, mohlo každý den, který člověk stráví na této zeměkouli, dojít k něčemu překvapivému a také hezkému. Jako v ten večer pár týdnů po smrti Lo, když před dveřmi její střešní terasy najednou zamňoukala malá bílá kočička s hravýma zelenýma očima, jako by spadla přímo z nebe, a tlapkami bušila do okenní tabule. Zdálo se, že nikomu nepatří, a tak Zuzana tohoto překvapivého hosta vpustila napřed do svého obývacího pokoje a poté také do svého života. To byl dobrý den.

Mimi jí dělala společnost už zhruba rok a v noci ležela u zadního čela její manželské postele, která jí stále ještě připadala příliš velká. Kočka pochopitelně není žádný manžel a nemohla nahradit ani nejlepší přítelkyni, ale Mimi vnesla do bytu život a občas měla Zuzana podezření, že ta bílá kočka u ní nezakotvila jen tak náhodou, ale poslala ji jedna dobrá duše s velmi nakažlivým smíchem.

Zatímco jen tak postávala u okna svého bytu ve staré zástavbě, zírala na to, jak venku lije jako z konve, a hloubala nad životem, kladla si Zuzana otázku, kdy vlastně začala rozdělovat dny na ty dobré a ty špatné. Ještě před pár lety by ji ani nenapadlo, aby večer, když odkládala svou knihu na stranu, zhasínala světlo lampičky na nočním stolku a dávala Bertoldovi pusu na dobrou noc, řekla něco jako „Dneska byl dobrý den“. Nebo taky „Dneska byl špatný den“. Bylo to věkem, že začala takhle přemýšlet? Ztrátami, které se kupily? Skutečností, že v noci hůře spala a že ráno po probuzení stále častěji cítila své kosti? Zuzana si uvědomila, že jí bylo tak trochu do pláče. Opět ji bolela kyčel a prognóza doktora Kugelmanna jí dělala starosti. A jakmile si člověk dělá starosti, už myslí na to, že to nedopadne dobře. Zuzana odstoupila od okna a narovnala ramena.

Mimi otočila hlavu a tázavě se na ni podívala.

„Víš co, Mimi? Teď si napřed uděláme dobrou kávičku a potom uvidíme, jestli z dneška přece jen nebude dobrý den.“

Mimi zamňoukala a seskočila z okenní římsy.

„Jen to nevzdávat, že?“ zamumlala Zuzana, když o něco později v kávovaru bublala káva a kuchyň zaplnila její intenzivní uklidňující vůně. „Ale vážně, co teď mám dělat?“

Přenesla si kávu a máslový koláč do obýváku, položila tácek na konferenční stolek a posadila se na svůj květovaný gauč. Mimi se usadila vedle ní a s očekáváním se na ni zahleděla. Venku ještě pořád pršelo, a zatímco Zuzana usrkávala horkou kávu, její pohled visel na fotografii ve stříbrném rámečku, který stál na komodě a zobrazoval ji s Bertoldem před malou restaurací v malebné zátoce přístavu na Ischii. Viděla půlkruh pestře pomalovaných domečků, které se tiskly k zálivu přístavu, jahodově zbarvené buganvílie a sametově modrý klematis bujně obrůstající zdivo, které schovaly hezky prostřené stoly do stínu. Skoro měla pocit, že cítí tu mimořádnou vůni květin, moře a dřevěného uhlí na grilování, která tam vždy povívala ve vzduchu.

A najednou se jí zmocnila touha odsud odejít. Ne ve smyslu odchodu na druhý břeh, dostala chuť odjet. Ještě jednou zajet na Ischii. Ještě jednou bydlet v hotelu Paradiso, kde je pokaždé tak srdečně vítali, když tam s Bertoldem po plavbě z Neapole přijeli. Ještě jednou si projít ty staré cestičky, vypít si v přístavu Forio Aperol, courat se z Ischia Porto nádhernou Via Roma k Ischia Ponte kolem zmrzlináren a roztomilých obchůdků až k Aragonskému hradu, kam lze dojít přes úzký kamenný most a tam si dát ve stínu olivovníků na jedné z teras kapučíno a vychutnat si dech beroucí výhled na moře, které se táhne až k Vesuvu…

Zuzana si už potřetí v tento den hluboce povzdechla, avšak tentokrát díky hezké vzpomínce, ve které se míchal náznak melancholie a obrovské touhy. A čím více se ztrácela ve vzpomínkách, tím lepší jí připadal nápad porušit svou tehdejší svatou přísahu a ještě jednou naposledy odcestovat na Ischii. Na její milovaný ostrov. Kde je jarní slunce příjemně teplé a klima mírné a suché.

„Možná je to naposledy, co ještě vůbec budu moci někam odjet,“ zamumlala. „Carpe diem, Zuzano. Dokud to ještě jde.“

Podívala se vedle sebe, kde se její kočka spokojeně srolovala do klubíčka.

Ale co udělá s Mimi?

Zuzana Siebenschönová si zamyšleně strčila do úst poslední sousto máslového koláče. Ubytovat někde kočku samozřejmě není tak úplně snadné. Psy je možné dát do psího penzionu nebo je jednoduše vzít s sebou. Pokud ví, kočičí hotely neexistují, a svěřit Mimi nějaké pofidérní firmě z internetu, to pro ni nepřipadalo v úvahu. Muselo by se jednat o osobu, které by důvěřovala, někoho, koho zná osobně. V duchu si prošla různé možnosti, jednu po druhé zavrhla, a potom se jí před vnitřním zrakem najednou zjevil obličej tmavovlasé ženy se švihácky nasazeným baretem. Že na to nepřišla hned! Leonie Beaumarchaisová, učitelka, která už nějakou dobu bydlí o pár domů dále v Ottostraße, jí připadala jako ideální kandidátka. Samozřejmě to nebyla žádná opravdová přítelkyně, na to byl mezi nimi trochu moc velký věkový rozdíl, ale Leonie jí byla od začátku sympatická, a byly chvíle, kdy se trochu sblížily a cítily, že mají něco společného.

Zpočátku se několikrát potkaly na ulici, u řezníka v Landmannstraße nebo v květinářství a tato mladá žena, která byla vždycky tak vkusně oblečená, okamžitě upoutala Zuzaninu pozornost. Tahle nová sousedka v sobě měla něco mimořádného, byla šarmantní a její úsměv byl trošku jemnější než u většiny lidí tady. Pokaždé když se potkaly, se srdečně pozdravily, vyměnily si pár zdvořilostních vět, jak už to sousedé dělávají, a jednoho dne spolu v malé sýrárně a vinotéce na konci Eichendorffstraße, kde obě rády nakupovaly, protože dokázaly ocenit dobrý sýr a kvalitní červené víno, zapředly rozhovor na téma, jestli se k doma upečenému chlebu s medvědím česnekem lépe hodí čtyřiadvacet měsíců zrající sýr Comté nebo přece jen spíše Brie de Meaux.

„Beaumarchaisová? To je francouzské jméno?“ zeptala se Zuzana se zájmem, když se Leonie venku představila, a ještě chvíli zůstaly stát před obchodem.

A přitom se ukázalo, že ta mladá žena s baretem je skutečně napůl Francouzka a dětství strávila v Paříži. Její otec, Francouz pocházející z Lyonu, pracoval na ministerstvu zahraničí. Ale díky své německé matce Leonie vnímala oba jazyky jako svou mateřštinu. Skutečně mluvila bez jakéhokoliv přízvuku a už dva roky vyučovala francouzštinu a němčinu na jedné škole v Neuehrenfeldu. Jako osmnáctiletá se Leonie se svou matkou opět přestěhovala do Düsseldorfu, kde odmaturovala a později tam vystudovala. Co se stalo s jejím otcem, o tom se tohoto sluncem zalitého sobotního dopoledne ani slůvkem nezmínila. Nastala taková zvláštní malá pauza a Zuzana se pochopitelně nevyptávala. Koneckonců to byla diskrétní dáma.

„No tak vám přeji ještě hezký den. Velice mě těšilo.“

„Mě také.“

Popadly své tašky a zjistily, že to mají obě stejným směrem.

„Nebylo to pro vás těžké, přestěhovat se z Paříže… do Düsseldorfu?“ Zrovna Düsseldorf! Stejně jako většina obyvatel Kolína měla Zuzana vůči hlavnímu městu země a jejím obyvatelům hluboce zakořeněné předsudky.

Leonie Beaumarchaisová zavrtěla hlavou, když přešly přes část Ehrenfeldu a šly klidnější částí Eichendorffstraße.

„Ale ne! Odhlédnouc od všeho ostatního mi to vlastně docela dobře vyhovovalo.“ Leonie nadzvedla obočí. „Víte, co se říká v Düsseldorfu? Düsseldorf je malá Paříž,“ vysvětlila poté a Zuzana pojala lehké podezření, že mademoiselle Beaumarchaisová se svým malým pršákem si zjevně namlouvá, že pochází z „elegantního“ Düsseldorfu.

„A víte, co se říká v Kolíně?“

Leonie Beaumarchaisová naklonila hlavu na stranu a tázavě se na ni podívala.

„Ne. Co se říká v Kolíně?“ zeptala se bezelstně. Očividně nevěděla nic o neustálé rivalitě mezi oběma městy na Rýně.

„Kolín je pocit,“ řekla Zuzana a nebyla tak docela schopná skrýt hrdost ve svém hlase.

„Ach!“ Leonie se rozesmála svým zvučným smíchem. „Ano, toho už jsem si všimla. Víte, paní Siebenschönová, nyní už jsem skoro ráda, že jsem sehnala místo v Kolíně, a nikoliv v Düsseldorfu. Ale hlavně to neprozraďte mojí matce.“ Spiklenecky na Zuzanu zamrkala. „Kolín je tak… plný života, lidé jsou otevření a tolerantní. A má svoje čtvrti, stejně jako Paříž. Někdy mi naše čtvrť připomíná Quartier Latin, kde jsem jako mladá dívka ráda bloumala. Ta spousta malých obchůdků, ten čilý ruch. Žije se tu velice pohodově. A i když to není všude tak čisté a hezké, má Kolín přece jen svůj šarm.“

Zuzana Siebenschönová nadšeně přikývla. To samozřejmě ráda slyšela. Mademoiselle Beaumarchaisová se jí líbila čím dál více, a jak tak kráčela vedle ní ve svých lehkých letních šatech a červených botách s přezkami, ta útlá žena s tmavýma očima jí najednou připadala jako mladší verze jí samotné. A nakonec, Paříž a Kolín toho mají mnohem víc společného, než jak se to zpočátku jeví. Kdo, když ne Kolíňané, ovládá vychvalované umění žít? A jaký je doopravdy rozdíl meziC’est la vie a to je život nebo Chacun à son gôut a každému podle jeho gusta? A navíc je tady Kolínský dóm! Je přinejmenším tak velkolepý jako katedrála Notre-Dame a ta bohužel nedávno vyhořela, kdežto dóm na Rýně nadále neochvějně stojí a dohlíží na město.

Na chvíli se ponořila do těchto nanejvýš příjemných myšlenek, když zaslechla, jak se jí Leonie Beaumarchaisová ptá:

„A vy? Bydlíte v Kolíně už dlouho?“

„Já se tady narodila,“ vysvětlila jí Zuzana. „Domov je tam, kde je tvoje srdce.“

O něco později se obě ženy jednoho večera potkaly v Panne e Cioccolata, malé italské restauraci v Ottostraße, kde se dalo jednoduše a chutně najíst.

„No to je něco!“ zvolala potěšeně Zuzana, když viděla Leonie vcházet do dveří. „Co děláte u mého oblíbeného Itala?“

„Je to i můj oblíbený Ital,“ vysvětlila Leonie Beaumarchaisová. „Panne e Cioccolata představuje takříkajíc rozšíření mojí kuchyně, bydlím hned naproti.“

Ukázala na několikapatrovou starou budovu na protější straně ulice.

Zuzana velkorysým pokynutím ruky pozvala svou novou napůl francouzskou známou ke svému stolu.

„Nechcete se ke mně posadit? Nebo ještě na někoho čekáte?“

„Ne.“ Leonie potřásla hlavou a uhladila si vlasy. „Jsem tady sama.“ Posadila se a rozpačitě se usmála. „Mě totiž moc nebaví vařit, víte? Ale miluji dobré jídlo.“

„To já také,“ zvolala paní Siebenschönová a obličej jí zářil nadšením. „Na to si teď ale připijeme!“

Zamávala na číšníka, aby přinesl ke stolu ještě druhou skleničku a nalil Leonie.

„Na dobré sousedské vztahy a na dobré jídlo,“ řekla Zuzana.

„A votre santé,“ řekla Leonie.

V ten večer na konci léta, který se protáhl až dlouho přes půlnoc a na který si Zuzana ještě moc dobře pamatovala, té mladé ženě vyprávěla, že už je pár let vdova, což její radost z vaření poměrně značně snížilo. A pohledná Leonie se jí svěřila, že čte raději knížky, než aby stála hodiny u sporáku, a navíc toho všeho měla po pár nevydařených milostných vztazích plné zuby – mužů všeobecně a speciálně Francouzů.

„Jsou to takoví lháři, to je neuvěřitelné! Omotají si tě kolem prstu a do ucha ti šeptají chérie, zatímco už jim zahřívá postel další ženská,“ řekla velice rozhořčeně, když si obě vychutnávaly jako dezert tiramisu. „To raději zůstanu sama.“ Energicky seškrábala poslední zbytek mascarpone ze svého talíře. „U mě už každopádně žádný chlap nepřekročí práh dveří.“

Tehdy se Zuzana spontánně dotkla Leoniny ruky.

„Nesmysl, má milá, jak vůbec můžete něco takového říct? Samozřejmě zase necháte nějakého muže vejít do svých dveří. Jste přece ještě tak mladá, a ne všichni muži jsou tak prolhaní, existuje i několik milých exemplářů, věřte mi.“ Musela myslet na Bertolda a teskně si povzdechla.

„Ale zjevně ne pro mě,“ řekla Leonie a rovněž si povzdechla.

Chvíli mlčely a každá z nich se ponořila do svých vlastních myšlenek.

„Aspoň mám kočku… Mimi… takže nejsem v bytě tak úplně sama,“ řekla nakonec Zuzana a Leonie s pochopením přikývla.

„To je přece báječné! Malé kočičky jsou tak roztomilé!“

„Možná byste si taky měla pořídit nějaké zvířátko.“

„Ano… snad.“

„Ale žádného psa, s tím je příliš mnoho práce.“

„Proboha, ne!“ Leonie se musela smát. „Jen žádného psa. Vypadám snad na to, že bych třikrát denně chodila venčit nějakého psa? Jsem ráda, když se můžu o víkendu pořádně vyspat.“

Na to všechno musela Zuzana myslet, když teď seděla na své květované pohovce a Mimi vedle ní tiše předla. Přestalo pršet a srdce jí v radostném očekávání začalo bušit rychleji, protože najednou jí všechno připadalo nad slunce jasnější. Pozve tu učitelku do Panne e Cioccolata a požádá ji, jestli by se mohla dva… ne, raději tři týdny postarat o Mimi. Aby si mohla dopřát svou poslední dovolenou na Ischii. Možná vůbec poslední dovolenou ve svém životě. V krajním případě si trochu zanaříká a nasadí svůj oduševnělý pohled – ten pohled, o němž Bertold vždy tvrdil, že mu nelze odolat.

Leonie Beaumarchaisová jí tohle přání jistě neodepře. Tahle mladá žena je ideální kandidátkou. Nebydlí daleko, žije sama a kočky má ráda.

A kromě toho je to mimořádně půvabná osůbka. Mimi si ji oblíbí.

2

Tato neobyčejně roztomilá osůbka právě tlačila své jízdní kolo po Subbelratherstraße a supěla vzteky.

„To je k nevíře,“ křičela rozzlobeně do svého mobilu, zatímco si přístroj tiskla k uchu a pevně držela školní aktovku, u které hrozilo, že jí sklouzne z ramene. Druhou rukou balancovala se svým jízdním kolem po chodníku v nebezpečných vlnovkách. „Ty máš odvahu mi zavolat a zeptat se mě na něco takového? Po tom všem? Jak nestydatý může člověk být? Koukej konečně zmizet z mého života, ty… ty…“ Vysypala ze sebe několik nehezkých popisů, které lze použít pro muže, conard a salaud byly ještě ty nejmírnější, a to, že se Leonie Beaumarchaisová ve vzteku vyjadřovala francouzsky, situaci rovněž nezlepšovalo.

Z tureckého bistra vyšel na ulici mladý muž v teplácích s nevinnýma hnědýma očima, překřížil paže a zvědavě si mladou ženu s modrým baretem prohlížel.

„Wallah, ty jsi ale dožraná, habibi,“ řekl. „Hlavně mu to pořádně nandat, že jo? Až s ním skončíš, ozvi se.“ Pobaveně se pousmál a Leonie po něm hodila zničující pohled. Chlapi jsou někdy… jednoduše jen příšerní ve své samolibosti.

„Chérie, jsi tam ještě?“ zakňouralo to ze sluchátka.

„Jo, ještě tady jsem, ale už to položím. Mám dost.“

„Jestli to položíš, sednu do nejbližšího vlaku, který pojede do Kolína.“

Než mu Leonie odpověděla, zhluboka se nadechla a vydechla. Tenhle idiot by fakt byl schopnej zjevit se u ní doma.

„Neopovažuj se!“ Snažila se zůstat v klidu.

„Leonie,“ chlácholil ji. „Nebuď přece tak tvrdá. Já vím, že jsem to tenkrát podělal, ale tys byla tak daleko, a Élodie, no, ona byla prostě v Paříži, a já byl jednoduše osamělý muž.“ Očividně těm nesmyslům, které z něj padaly, sám věřil.

„Jeane-Philippe, podváděl jsi mě s touhle ženskou víc než rok, a kdybych na to nebyla náhodou přišla, nikdy bys mi nic neřekl. Já byla taky osamělá. Seděla jsem ve svém pokojíku v Düsseldorfu. Ale na rozdíl od tebe jsem se dnem i nocí učila. Měla jsem své zkušební vyučovací hodiny a učila jsem žáky francouzskou gramatiku.“

Leonie se ještě teď rozpalovaly tváře, když si vzpomněla na nejtrapnější okamžik svého života. Jak se jednoho dne vrátila do Paříže v radostném očekávání dlouhého víkendu s Jeanem-Philippem dříve, než jak byla ohlášena. Mělo to být překvapení. Její přítel tehdy pracoval pro jeden týdeník jako novinář na volné noze, s velmi přehlednou pracovní dobou, která se ale většinou protáhla do pozdních večerních hodin. Už to v ní mělo vzbudit nedůvěru. A potom v jeho posteli skutečně ležela ta blondýna, Élodie – co je to vůbec za jméno! –, a udiveně se na ni dívala.

„Co děláte v posteli mého přítele?“ zeptala se Leonie ostře.

„Co děláte v bytě mého přítele?“ odsekla jí Élodie.

A když se právě v této chvíli otočil klíč v zámku a Jean-Philippe vešel do dveří s láhví červeného vína a žertovně přes byt zavolal „Chérie, už jsem tady, připrav se na svého krasavce!“ byla katastrofa dokonaná a vztah mezi Leonie a Jeanem-Philippem se stal velmi rychle minulostí.

Élodie naproti tomu zůstala, přinejmenším určitou dobu, což Leonie obzvlášť naštvalo.

„Ale chérie!Přece mi to nemůžeš mít pořád ještě za zlé. Je to přece všechno už tak dávno,“ šeptal jí Jean-Philippe do ucha.

„Ano, 824 dní, abychom byli přesní.“

„Vždyť to říkám.“

„A neříkej mi chérie!“

„Cokoliv si budeš přát, ma princesse. Ale nemohl bych ty tři dny přece jen u tebe bydlet? V Kolíně už člověk kvůli tomu blbému veletrhu nesežene ani jediný volný pokoj. Fakt ne. A ty jsi jediná, koho tam znám, a ten příběh by byl pro mě důležitý. Nebudeš o mně ani vědět.“

Leonie rozhořčeně supěla, což Jean-Philippe zjevně považoval za znamení toho, že ji přemluvil.

„Odkud vůbec máš moje nové telefonní číslo?“

„To mi dal tvůj otec.“

To bylo pro tátu typické.

„Pomalu už mi to začíná připadat směšné.“

„Jak to – vždycky jsme si přece dobře rozuměli, tvůj otec a já.“

„Proč mě to teď neudivuje?“

Leonie stiskla rty. I její otec byl pohledný šarmantní muž, který svou ženu několikrát podvedl, protože nemohl odolat páru hezkých očí. Leonie doposud nepochopila, jak mu to mohla její matka opakovaně prominout. Dokonce i poté, co mámu definitivně opustil a založil rodinu s novou ženou, s ním občas ještě telefonovala – kvůli starým časům.

„Všechno nebylo špatné, Leonie, a tvůj otec měl navzdory všemu vždycky velké srdce.“

„Kvůli starým časům,“ přisadil si teď Jean-Philippe a Leonie pocítila lehké nutkání ke zvracení. „A kdo ví?“ fantazíroval dál do telefonu. „Možná bychom mohli ty staré časy zase i obnovit. Často na tebe myslím, někdy se mi o tobě v noci zdá. O tvých hezkých rtech, tvojí sametové pleti, na to nelze jen tak zapomenout,“ povzdechl si, příjemně opojen svými vlastními slovy. „Ještě stále máš místo v mém srdci, chérie, to přece víš. A samozřejmě i v mé posteli, pokud budeš chtít.“

„Když už, tak v mé posteli. Ale k tomu nedojde. Protože místo v mé posteli je už obsazené.“

„Ach… opravdu?“ Jean-Philippe působil znejistěle, a Leonie se zaradovala. S tím asi nepočítal.

„Kdo je ten šťastlivec?“

„Jeden kolínský právník,“ lhala Leonie odhodlaně. „Brzy se budeme brát.“

„Cože? Ale tvůj otec přece říkal…“

„Můj otec nemá o mém životě ani ponětí,“ odpověděla Leonie. Přinejmenším tohle žádná lež nebyla. „Obávám se, že si budeš muset najít jiné místo na spaní, Jeane-Philippe. Ale to zvládneš. A byl bys tak hodný a splnil mi ještě jedno přání?“

„Splnil bych ti každé přání, chérie,“ řekl s nadějí v hlase.

„Už mi nikdy nevolej.“

Ukončila hovor a odložila telefon. Když tlačila kolo zamřížovanou bránou, aby ho přivázala řetězem k železnému plotu, jenž obklopoval malou předzahrádku městského domu, kde byl její byt – dvě místnosti bez balkonu, něco lepšího si teď nemohla dovolit, neboť Kolín se postupně stal velmi drahým, stejně jako všechna velká města –, ptala se sama sebe, proč doopravdy neleží v její posteli nějaký milý právník. Milý seriózní muž, který nelže, jakmile otevře ústa. Proč se pořád dokola seznamuje s muži, kteří ji dříve nebo později podvedou? Může za to její otec? Má snad z dětství hluboce zakořeněnou slabost pro milé, avšak falešné muže, kteří ji přitahují jako náměsíčného měsíc? Pohledné chlapy jako Jean-Philippe, kteří jí mažou med kolem pusy. Jako Marcel, který žil odděleně od své manželky a svedl ji jako mladou studentku, když na naléhání matky přece jen jela na návštěvu kulatých narozenin svého otce. Netřeba zmiňovat, že Marcel se stále těšil i přízni své manželky a jednoduše se nebyl schopen rozhodnout, a když mu potom Leonie dala nůž na krk, rozhodl se samozřejmě pro svou ex. Dokonce i Maximilián, její první velká láska, kluk s tváří anděla, který byl prostě k sežrání, ji hanebně zradil, když ho načapala s jinou dívkou ze třídy na lavičce v parku, kde jí za večerního soumraku vyhrnoval sukni, přičemž ji vášnivě líbal, a jako první zlomil její šestnáctileté srdce a zanechal v něm jen hromadu suti. A němečtí muži nejsou o nic lepší. Leonie rozmrzele hledala klíče od domovních dveří. Možná jsou při lhaní trochu nešikovnější. Každopádně poměrně rychle prokoukla Leonarda, studenta s blonďatými kudrnami a neodolatelným úsměvem, který rozdával číslo svého mobilu jako bonbóny. „Netušil jsem, že jsi tak úzkoprsá,“ zamumlal při rozloučení. „Myslel jsem si, že je to mezi námi hlavně o fyzickém sblížení.“

Leonie se hořce zasmála. Být opouštěna byl očividně její úděl. Prastará zkušenost, kterou zažila už jako malá holčička, když se ztratila v jednom pařížském obchodním domě. Zdánlivě celou věčnost bloudila vzlykajíc uličkami oddělení potravin, než ji konečně oslovila hodná pokladní, která nechala vyvolat jejího otce. Ta čtvrthodina, kterou strávila sama mezi obrovskými regály supermarketu, zanechala v Leonie trauma. Možná to byl také jeden z důvodů, proč má dodnes hlubokou averzi vůči supermarketům a raději nakupuje v malých obchůdcích. Dle slov jejího otce za to mohl její francouzský původ (žádný Francouz nenakupuje rád v supermarketu!) – stejně jako za lásku ke všemu krásnému v životě a vášeň pro pěkné boty. „Jsem uchvácen, ve svém nitru jsi přece jen opravdovou Francouzkou,“ řekl jednou její otec, když ho navštívila v Paříži. Nadšeně držel svou dceru kousek před sebou, aby si ji mohl prohlédnout. „Zdědila jsi toho po mně mnohem víc, než si myslíš.“

„Doufám, že ne,“ odvětila Leonie uštěpačně, neboť její vztah k otci byl z již zmíněných důvodů poněkud ambivalentní. Avšak když se na sebe podívala do zrcadla, poznala jeho sametově hnědé oči a drobné dolíčky ve tvářích, které se objevily, když se smála.

Leonie vzala svou školní brašnu a vstoupila do domovní chodby. Najednou se cítila velmi unavená. Tento den byl dostatečně náročný i bez troufalých proseb Jeana-Philippa. Děti z 5. B se na ni vrhly, hned jak vstoupila do třídy, a chtěly jí vyprávět všechno možné. Po víkendu to bylo pokaždé obzvlášť špatné. Během přestávky do sebe dva kluci při míčové hře narazili hlavami. Byla z toho tržná rána, která musela být zašita na ošetřovně, a otřes mozku, kvůli němuž bylo nutné zavolat rodiče. Na to, aby člověk zajistil na nižším stupni klid a pořádek, bylo zapotřebí mít opravdu dobré nervy.

Když jí v kapse pláštěnky opět zavibroval mobil, cítila, jak jí do žil znovu proudí adrenalin. Tenhle týpek je fakt otravnější než sto páťáků dohromady.

„Svatá dobroto, co zase chceš?“ vyprskla. „Neřekla jsem, že už si nepřeju žádné další telefonáty?“

Na druhém konci linky zavládlo překvapené mlčení.

„Leonie? Jste to vy?“ zeptala se Zuzana Siebenschönová váhavě. „Asi volám nevhod, že?“

„Ach, to jste vy, paní Siebenschönová! Ne, ne, vůbec ne.“ Leonie se vzchopila.

„Ach, to je dobře, moje milá, milá Leonie, protože na vás šiju takovou malou boudu.“ Paní Siebenschönová se rozpačitě zachichotala. „Měla byste čas zajít se mnou zítra večer do Pane e Ciocolatta? Ráda bych vás pozvala. Tak kolem půl osmé?“

„Ano, jistě. Proč ne?“ Leonie se musela pousmát nad rozvláčným způsobem, jakým paní Siebenschönová mluvila. Jak by také mohla vědět, že ta „malá bouda“ její sousedky není jen o pouhém pozvání na večeři. „To je fajn nápad, přijdu ráda,“ řekla ještě jednou a netušila, že tím právě zahájila naprosto novou éru svého života.

3

Zuzana Siebenschönová položila s třesoucíma rukama sluchátko. Udělala to, skutečně to udělala. Po telefonátu s Leonie Beaumarchaisovou byla tak rozjařená, že vytáhla svůj starý adresář a vytočila číslo hotelu Paradiso. Poprvé po pěti letech.

„Hotel Paradiso, buongiorno,“ ozval se zvučný mužský hlas, který jí okamžitě připadal naprosto známý.

„Ano, dobrý den… tady je Zuzana Siebenschönová z Kolína,“ dodala pro jistotu. Na recepci hotelu Paradiso mluvili německy, což vždy vítala. „Pamatujete si na mě ještě?“

Nastala krátká odmlka, než hlas na druhém konci linky s nadšením vyhrkl:

„To není možné! Ta signora Siebenschönová?“ křičel Massimo do sluchátka. „Samozřejmě, pochopitelně si vás pamatujeme. Jak se vám daří, signora? Tak dlouho jsme o vás neslyšeli, od té doby, co… váš ubohý muž… mamma mia, takové neštěstí!“ Massimo na okamžik uctivě snížil hlas. „Jak už je to dlouho?“

„Pět let,“ řekla Zuzana a myslela na vánoční přání hotelu, které každý rok dostávala.

„Panebože, už pět let! Vždycky jsme si říkali, co asi tak děláte a jak se vám v tom studeném Německu žije – to je signora Siebenschönová,“ přerušil nadšeně proud svých slov a v pozadí bylo slyšet veselé hlasy, „jak se máte, signora?“

Zuzana byla opravdu dojatá.

„Ach… když teď s vámi mluvím, tak se mi vede mnohem lépe,“ řekla popravdě. „Trochu mě trápí kyčel a přemýšlím o tom, že bych přece jen zase zajela na Ischii, i když bez Bertolda…“

„Si, chudák Bertoldo…“ Massimo si soucitně povzdechl. „Ale přijeďte, signora, přijeďte, moc by nás to potěšilo! A na tu zlobící kyčel uděláme pěknou kúru s fango zábaly, každý den si trochu zaplavete v našich termálních lázních, večer si dáte sklenku červeného vína, tutto bene, uvidíte, že všechno se dá do pořádku.“

To zní velmi slibně, pomyslela si Zuzana.

„Máte vůbec ještě nějaký volný pokoj?“

„A kdy byste chtěla přijet, signora Siebenschönová?“

„Koncem května? Na… tři týdny?“

„Maggio… podívám se, jak to vypadá, podívám se, jak to vypadá.“ Massimo, který měl ve zvyku každou větu opakovat, když byl radostně rozrušen, soustředěně mlčel, a bylo slyšet tiché klikání počítačové myši.

„Hm…hm…,“ vzdychal ustaraně. „Obávám se, že to nevypadá moc dobře…“ Opětovné mlčení. A potom: „Ecco, máme štěstí, mohu vám nabídnout jeden pokoj od třetího května na tři týdny, později to bude těžké, potom by to šlo bohužel zase až v září… Ale kdybyste přijela hned začátkem května, tak ještě jeden volný pokoj máme. Číslo 225… Je to dokonce velmi hezký rohový pokoj v prvním patře s výhledem na moře.“

Zuzana se domnívala, že si na ten pokoj, odkud bylo vidět nejen na moře, nýbrž také na bazén s královskou palmou, vzpomíná.

„Mám vám ten pokoj rezervovat, signora? A postarat se o letenky? S transferem z letiště v Neapoli do přístavu, lístky na trajekt a zařídit, aby vás naši řidiči vyzvedli v Porto Ischia, jako vždycky?“

Zuzana Siebenschönová polkla. To je už za dva týdny a ona se ještě ani nezeptala Leonie, jestli jí Mimi pohlídá. Ale to nakonec učiní hned zítra večer. V září už možná bude muset pod kudlu. Tohle je svým způsobem nouzová situace, to i Leonie pochopí. A v květnu rovněž nejsou žádné prázdniny, to musí být učitelka v každém případě doma. Zase tak náročné to není, zajít dvakrát denně do bytu, nakrmit roztomilou kočičku a trochu si s ní pohrát. Pochopitelně za to Leonie něco dá, to je samozřejmé. Zuzana se zhluboka nadechla a rozhodla se jednat. Bertold vždycky říkával: „Když už se člověk do toho pustí, tak se věc povede.“

„Jako vždycky,“ řekla odhodlaně. „Vezmu si ten pokoj.“

Celý následující den byla Zuzana Siebenschönová zvláštně rozrušená. Po snídani, která tak jako každé ráno sestávala z rozinkového rohlíku s máslem a housky se sýrem, vyndala z šatní skříně v ložnici několik lehkých šatů a všechny si před zrcadlem vyzkoušela. Byla u kadeřnice, nechala si nabarvit odrosty. Nyní jí tmavé kudrny opět padaly přes ramena jako hedvábí. Zuzana byla na své husté vlasy vždycky pyšná. Na rozdíl od mnoha jiných žen svého věku byla proti tomu, nechat si nabarvit vlasy do zrzavého odstínu nebo si nechat udělat krátký sestřih. Nebyla schopna pochopit, že mnoho jejích známých to považovalo za praktické a časově úsporné. Jako důchodkyně má přece dostatek času na to, aby se o tyto věci starala. Mnohem více času než kdykoliv předtím. Samozřejmě že člověku všechno o trochu déle trvá, to je pravda. Je podivuhodné, že i když toho má jeden poměrně málo na práci, své dny i tak zaplní. I Zuzana si zvykla na to, že si dá po obědě na gauči krátkého šlofíka. Jakmile si lehne, přijde k ní Mimi a vyleze na ni. Poté co tlapkami chvíli přešlapuje na její hrudi, usadí se na měkkém místečku pod žeberním obloukem, spokojeně se natáhne a její malé tělíčko se zvedá a klesá v rytmu Zuzaniných vdechů a výdechů, jako na lodi. Často takto společně usínají, a když se Zuzana probudí, je už zase čas na šálek kávy, který je nezřídka doprovázen kouskem koláče. I Mimi potom dostane nějaký pamlsek. Ale v tento den Zuzana neměla na polední spánek náladu.

Rozhodla se využít odpoledne k tomu, aby vyřídila několik telefonátů. Pravidelně si telefonovala s několika známými. Někteří z nich stále ještě velmi rádi cestovali, ostatní raději naříkali nad počasím a svými nemocemi. Marlene Kürtenová minulý týden spadla z elektrokola a zlomila si ruku. A Petřin manžel si při sekání trávníku přejel vlastní nohu. Dobrotivý Bože! Zuzana byla ráda, že nemá ani elektrokolo, ani zahradu. Ale sdělovali si také dobré zprávy: dcera Marianne Freimannové porodila své druhé dítě. Holčičku, akutním císařským řezem, ale všechno dobře dopadlo, matka i dítě jsou v pořádku.

Zuzana si vše trpělivě vyslechla. Ale když byla sama k sobě upřímná, jenom tím do večera zabíjela čas. V šest hodin se převlékla a nalíčila si obličej rtěnkou a tvářenkou. Ještě jednou si rukou projela vlasy, urovnala si svou květovanou šálu a spokojeně přikývla, když se na sebe ještě jednou naposledy podívala do zrcadla na chodbě. A může dát věci do pohybu a vyrazit. Jela výtahem dolů a tam u schodiště potkala svého souseda pana Franzena, staršího pána, který žil sám, bydlel v přízemí a mrzutě koukal na vývěsku domovního správce.

„Dobrý večer, pane Franzene,“ řekla Zuzana vesele a hlasitě, neboť pan Franzen byl trochu nedoslýchavý.

„Teď chtějí dělat novou fasádu a okna už v květnu,“ zabručel namísto odpovědi. „Myslel jsem, že to budou dělat až v srpnu. No, to znamená, že všude bude pěkný nepořádek a hluk. Nenávidím řemeslníky,“ hleděl zasmušile.

„Cože… fasádu?“ Zuzana se postavila vedle něho a pečlivě si pročetla oznámení domovní správy. Přitom trochu znejistěla. Matně si vzpomínala, že na poslední schůzi společenství vlastníků bylo rozhodnuto, že něco udělají s fasádou, která časem poněkud zchátrala. Ale proč zrovna teď?

„Panenko skákavá!“ řekla a její krásný sen o Ischii jí před očima praskl jako mýdlová bublina.

Nepřipadá v úvahu, že by Mimi zůstala v bytě, když se tam budou pohybovat řemeslníci a postaví před domem do výšky lešení, po kterém budou od rána do večera lézt, klepat, bušit a nanášet barvu špachtlí – navíc budou muset být celý den otevřená okna, pokud se mají natírat. O Zuzanu Siebenschönovou se pokoušely mdloby.

„Ale… to je strašné,“ vydechla.

A pan Franzen, který, jak se zdálo, její slova kupodivu slyšel, na toto neočekávané potvrzení se zlostným úsměvem přikývl.

„Vždyť to říkám, tahle domovní správa si dělá, co chce.“

4

Vypadá to, že od příštího týdne budu mít novou spolubydlící,“ vysvětlovala Leonie. Seděla na posteli nakloněná dopředu, mobil měla přilepený k uchu, a právě si lakovala nehty na nohách svým oblíbeným lakem od Chanelu, rouge noir, číslo 18, klasika, která nikdy nezklame.

„Cože? Ty už pronajímáš pokoj, abys byla schopna financovat svou sbírku bot?“ posmívala se Maxie.

Leonie se ušklíbla. Maxie, nebo lépe řečeno Maximiliane Sommerová, byla její nejlepší přítelkyně. Její upřímná, přirozená, trochu výbušná přítelkyně, která byla úplně jiná než ona. Nekomplikovaná, sportovně založená, s pořádnou vyřídilkou a srdečným smíchem – holka do nepohody. Maxie pocházela z Kolína, ale se svými blonďatými, skoro až bílými vlasy, které si většinou vyčesala do ledabylého drdolu, by klidně mohla být i dítětem z románů Astrid Lingrenové Děti z Bullerbynu. Kdyby obě před třemi lety neseděly ve stejném vlaku, a sice v tom, který v šest hodin odjíždí do Paříže a říká se mu Thalys, zřejmě by se jejich cesty nikdy nezkřížily, ačkoliv bydlí ve stejné čtvrti. A to by byla velká škoda. Neboť navzdory všem rozdílům, které mezi nimi panovaly, byla Leonie nesmírně ráda, že má přítelkyni, jako je Maxie. Maxie měla zlaté srdce, i když nikdy nebude vědět, co je rouge noir, číslo 18. Takovými věcmi se nezdržovala. Na to byla příliš netrpělivá. Sbírku svatých lahviček s laky na nehty od Chanelu v Leonině malinkaté koupelně považovala v nejlepším případě za kuriózní. Když byla v Leonině bytě poprvé, chvíli nevěřícně stála na chodbě před botníkem, který sahá až ke stropu.

„Panebože!“ zvolala ohromeně. „Co chceš se všemi těmi botami dělat? Máš přece jen dvě nohy!“

„Jednoduše mám ráda trochu výběr,“ odpověděla Leonie.

Pro ni samotnou bylo naproti tomu nepochopitelné, jak někdo může procházet životem jen s pěti páry bot, aniž by pociťoval nějaký nedostatek. Leonie dodnes s lehkým údivem myslí na to, jak Maxie hodila do zavazadlového prostoru nad sedadlem ten směšný malý batoh, ačkoliv měla v úmyslu zůstat v Paříži přinejmenším čtrnáct dní, jak se v průběhu tříhodinové cesty vlakem ukázalo, aby mohla město na Seině důkladně prozkoumat. Naproti tomu Leonin obrovský tmavomodrý kufr značky Rimowa, který dotáhla na kolečkách do zavazadlového prostoru na konci vagónu, byl určen pouze na víkend, který chtěla strávit u svého otce.

„Jéminkote, jak jen někdo může cestovat s tak těžkým zavazadlem? Vždyť to člověku zlomí záda,“ kvílela Maxie, když své nové známé na Gare du Nord pomáhala zvednout těžký kufr a vyndat ho z vlaku.

„Ano, téměř pokaždé když někam jedu, mě bolí záda,“ přiznala Leonie.

„Nebylo by načase něco na tom změnit?“ supěla Maxie.

„Ach, to už jsem udělala. Už půl roku cvičím pilates. To posiluje střed těla,“ řekla Leonie a urovnala si svůj baret. „Trik spočívá v tom, že když člověk něco zvedá, musí vždy zatáhnout břicho.“

„Aha,“ řekla Maxie a pohledem změřila útlou Leonie. „Jaké břicho?“

Tato jízda vlakem z Kolína do Paříže byla začátkem jejich přátelství. Když se loučily, vyměnily si telefonní čísla a adresy, a Leonie, která se právě nastěhovala do Kolína, s potěšením zkonstatovala, že ta dívka s ruksakem a světlýma modrýma očima vůbec nebydlí daleko od ní – v Chamissostraße.

Leonie připadalo trochu nespravedlivé, že Maxie, které knihy nic moc neříkaly – tehdy ještě po několika přerušeních studia pracovala jako výpomoc v pekárně –, bydlí zrovna v ulici pojmenované po básníkovi, zatímco ona sama měla byt v Ottostraße. Bylo pro ni velkou útěchou, že hned při jednom z jejich prvních setkání, když se spolu toulaly po ulicích, objevily Bagatelle  – okouzlující restauraci s tmavými dřevěnými stoly, kde podávali francouzské pokrmy v příjemných malých porcích jako tapas – a samozřejmě ten italský lokál Pane e Ciocolatta, který byl přímo naproti jejímu bytu.

Přesně to italské bistro, kam ji před pár dny pozvala Zuzana Siebenschönová, aby jí se zarudlými tvářemi přednesla překvapivou prosbu.

Leonie zpočátku vůbec nechápala, o co vlastně jde. Milá vdova z Eichendorffstraße jí ten večer připadala trochu zmatená. Vyprávěla o své kyčli, kterou si asi bude muset nechat brzy operovat, o ortopedovi, který byl jen v košili, a o jeho neblahé diagnóze. Představa, že dost možná už brzy nebude moci vůbec cestovat, nad ní prý visí jako Damoklův meč a vyburcovala ji, vysvětlovala a působila poněkud zoufale. Od smrti svého manžela už údajně nevycestovala, čehož nyní pochopitelně lituje. Chtěla by ještě jednou, jedinkrát, odjet na svůj oblíbený ostrov, na Ischii, a ptala se, jestli to Leonie dokáže pochopit? A jak nešťastná je to shoda okolností, že zrovna teď v květnu by měl být dům renovován. To předtím nevěděla, jinak by si přece tu dovolenou nerezervovala, a to samozřejmě celou věc zbytečně komplikuje, protože malá Mimi přece v žádném případě nemůže zůstat v bytě, až přijdou ti hlasití řemeslníci. „Ale možná to pro vás bude i docela hezké, mít na chvíli trochu společnost, když žijete tak úplně sama. Jsem si jistá, že si budete s Mimi skvěle rozumět. Doufám, že to neodmítnete.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Kočičí kavárna.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.