Sabine Martin

Slzy katovy schovanky

Historický román

Přeložil Jiří Pondělíček

Sabine Martin

Die Tränen der Henkerin

© 2013 by Bastei Lübbe AG, Köln

Translation © Jiří Pondělíček, 2021

ISBN 978-80-242-7769-1

Stydím se za své slzy,

a přece se v nejhlubším neštěstí

ještě více stydím za to,

že žádné slzy neroním.

Eurípidés

PROLOG

Říjen 1330

Zima bude zřejmě dlouhá a tuhá. Cítila to každým vláknem svého těla. Léto bylo horké, taktak našla něco k žrádlu, přišla o obě mláďata. Změnila revír, pustila se do křížku s jinou medvědicí. Zápasily spolu dlouho, než sokyně nakonec utekla. Zvítězila, ale cena za to byla vysoká. Čenich měla nateklý a krvácel. Pravá přední pracka ji zabolela při každém kroku a těžko se jí dýchalo. Měla pocit, jako by jí cosi trčelo v boku a neustále se zakusovalo do masa.

Všude číhali nepřátelé a nástrahy, musela být ostražitá a vždy připravená protivníky napadnout. Porvala se s každým, jen těm dvounožcům, lidem, se vyhýbala, protože ti většinou znamenali jistou smrt.

Vyhýbal se jim dokonce i samec, který si medvědici vybral loni, statný chlapík, skoro jedenapůlkrát těžší než ona. Snažil se jít lidem z cesty. Nebylo mu to nic platné. Poštvali na něj psy a ti ho dohnali před jeho zimní jeskyní, zabili a rozsápali. Jí se podařilo utéct, psi za ní neběželi.

Zvedla hlavu, postavila se na zadní a větřila. Kolem čenichu jí zavál nasládlý pach. Zabité zvíře, čerstvá krev. Vzdálené možná tak půl denního pochodu. Rozběhla se, u potoka se napila, opět se zastavila, naslouchala a čenichala. Přes cestu jí přeběhli divočáci, kolem se přehnala vysoká. Sežrala pár vyschlých bobulí, ale v žaludku jí kručelo dál.

Pach zesílil, rozběhla se, necítila nic než svůj hlad. Na kraji lesa se na okamžik zastavila, do nasládlého pachu se vmísil odporný smrad: vlci. Hnali se po téže stopě. Medvědice si musela pospíšit. Ostrouhá, když ji předběhne vlčí smečka.

Konečně doběhla ke kořisti. Když na ni pohlédla, aby se ujistila, o jaké zvíře jde, zděšeně couvla. Byl to člověk. Nehýbal se, ale to nemuselo nic znamenat. Lidé byli mazaní.

Rovněž vlci si udržovali odstup, zřejmě čekali, co udělá.

Medvědice se ještě jednou rozhlédla, a pak ji přemohl hlad. Skočila člověku na hrudník, který se pod její tíhou prolomil jako ztrouchnivělé dřevo. Nic se nestalo. Zahryzla se nebožákovi do krku, ukousla si, pustila ho a znovu zavětřila. Vlci přišli blíž. Vybrali si špatný den na to, aby se s ní porvali. Postavila se na zadní a zařvala tak mocně, až její nepřátelé zkameněli. Jeden se odvážil ještě blíž. Vyrazila a plácla ho zdravou tlapou tak silně, až dopadl na zem s přeraženou páteří. Ještě jednou zařvala z plna hrdla, pak se naklonila nad mrtvým člověkem, roztrhla mu břicho a nasytila se.

Na cestě sem si medvědice předtím vyhlédla dobrou jeskyni, dost velkou na to, aby se do ní vešla i s budoucími mláďaty a úlovkem, který jí vystačí na hezkých pár dní. Odvykla si zahrabávat velké kusy před jeskyní, jako to dělali jiní. Až příliš často byla její skrýš vyprázdněná, když si ji nemohla pohlídat. To se jí už nemělo stát. Popadla lidské tělo za ramena a začala ho táhnout a vléct, musela si několikrát odpočinout, než konečně dorazila k jeskyni. Vecpala kořist co nejdál dozadu, uhryzla si ještě kus nohy, která nechutnala zdaleka tak dobře jako střeva nebo játra. Námaha a bolesti ji vyčerpaly natolik, že ulehla a usnula.

Již za několik týdnů zemi sevřel mráz, z nebe padal první sníh a neměl roztát až v únoru. Medvědice zůstala v jeskyni a upadla do zimního spánku. Rány se jí zahojily. Zbyla jen jizva táhnoucí se od obočí přes čenich až ke krku.

OHROŽENÍ

Srpen 1332

„Táhni do pekel, Melisando Wilhelmisová!“ Ottmar de Bruce pozvedl meč a vyrazil Melisandě zbraň z ruky.

Udiveně se rozhlédla. „Vždyť jste mrtvý, hrabě! Mrtvý jako moje rodina, kterou jste zmasakroval ve svém opojení krví.“

De Bruce se rozchechtal. „Já nikdy neumřu, budu vás pronásledovat a zabíjet vás i vaše plémě napořád.“ Ledabyle odhodil meč do trávy.

Melisanda byla pořád ještě zmatená. Kde to jsou? Co se tu děje? Musí být ještě hodně brzy ráno. Neboť tráva se třpytí a je mokrá. Podzimní den? Nebo je to rosa, která na jaře leží na lukách a blyští se jako tisíc drahokamů? Ne, musí být podzim – nevoní to tu jarem, nýbrž zimou, shnilým listím, nemilosrdným chladem a umíráním.

De Bruce k ní přistoupil, objal ji svými tlapami kolem krku a sevřel ho. Bolest jí vystřelila hrdlem, zmocnila se jí panika, chtěla se nadechnout, ale de Bruce ji připravil o vzduch, který potřebovala k životu. Bylo to pokaždé tak. Okrádal ji o vzduch potřebný k životu, dokud ho nezabila. De Bruce byl mrtvý. Nemohl jí už ublížit!

„Jste mrtvý! Jste mrtvý!“ Melisanda bušila pěstmi do hraběte, ten se ale jen řehonil a svíral ji ještě pevněji. Kopala kolem sebe, chrčela, lapala po dechu, před očima jí tančila ohnivá kola.

„Melisso! Melisso!“ De Bruce ji volal jménem, pořád znovu, ale nebylo to její jméno. „Melisso!“

Melisanda od sebe odtrhla ruce hraběte a chroptěla jako tonoucí.

„Melisso, uklidni se!“

Kdo je Melissa?

Stisk kolem jejího hrdla povolil, setmělo se, pach zimy a smrti ustoupil vůni levandule a čerstvé slámy – a náhle si uvědomila, kdo je Melissa. To ona je Melissa a nebyl to Ottmar de Bruce, kdo ji volal. Spustila paže a vzápětí ji teplá ruka pohladila po zpoceném čele.

„Melisso,“ zašeptal hlas, který znala a milovala.

Otevřela oči. Neskláněl se nad ní Ottmar de Bruce, nýbrž Wendel, její manžel, otec jejich dcery. Pravicí se držel za rudě žhnoucí líc, do levačky uchopil šátek a opatrně jí osušoval čelo. „Zase se ti něco zdálo a mlátila jsi kolem sebe. Tentokrát to odnesla moje pravá tvář.“

Melissa si povzdechla. „Bolí to hodně?“

„Ano, bolí, ale je to sladká bolest.“ Tiše se uchechtl. „Máš v pažích sílu šermíře.“

„Mrzí mě to.“

„Já vím. Byl to opět stejný sen?“

Melisanda sevřela rty. Ano, byl to sen, který ji pronásledoval už dva roky. Doufala, že smrtí Ottmara de Bruce se všechno urovná, ale hrabě jí nedal pokoj ani ze záhrobí. Noc co noc jí přísahal pomstu, ohrožoval ji mečem, svíral jí krk svými medvědími prackami. Byl mrtvý, zemřel její rukou, nemohl jí už ublížit. Ale v noci, když spala, jí dokazoval, že nad ní má pořád ještě moc.

„Už je dobře,“ odpověděla, ale viděla Wendelovi na očích, že jí to nevěří. Co mu jen má říct. Že ho oklamala? Že není Melissa de Willms z Augšpurku? Že je spíše Melisanda Wilhelmisová, jež jako zázrakem vyvázla živá, když jí Ottmar de Bruce nechal vybít celou rodinu, a že poté vyrostla u esslingenského kata a vyučila se jeho řemeslu? Má milovanému Wendelovi říct, že to byla ona, kdo ho musel mučit v esslingenském žaláři, aby ho zachránil? Že to ona nakonec Ottmara de Bruce zabila a vyzvala tak osud na souboj?

Zavřela oči a soustředila se na Wendelovy jemné ruce, vychutnávala si lásku promlouvající z každého jeho doteku, stejně jako starosti, které si o ni dělal. Trhla sebou, když uslyšela jakýsi šramot. „Někdo je v pokoji?“

„Ne. Má milá, to jen vítr cloumá okenicemi. Rozehnal mraky. Počasí se v noci změnilo, určitě budeme mít nádherný letní den.“

Melisanda zpozorněla a naslouchala. Měl pravdu. Krom tichého svistotu větru nebylo slyšet nic. Město očividně ještě spalo. „Hned budu zase u tebe.“ Pohladila Wendela po paži, vyklouzla z postele a přistoupila k oknu. Na kousíček pootevřela okenice a opatrně vyhlédla ven. Na ulici před domem se nic nepohnulo. Dokonce ani ponocný nebyl nikde vidět. Nebe však už bylo šedivé. Zakrátko budou v klášteře řádu bratří kazatelů zvonit k jitřní modlitbě a hned nato se město probudí k životu. Rottweil, její nový domov. Žilo se tu docela jinak než v Esslingenu, kde vyrostla. Vládly zde jiné obyčeje, řeč měla jinou melodii a především výhled z města byl jiný. Jelikož trůnilo vysoko nad údolím Neckaru, bylo možné od městské brány bloumat pohledem hodně do daleka.

Ranní vzduch byl příjemný a chladil Melisandě rozpálené čelo. Srdeční tep se jí postupně zklidňoval. Zívla si. Ale zdálo se, že už asi neusne. Měli před sebou dlouhý den. Z Itálie měla dorazit početná kupecká karavana s padesáti sudy vína pro jejich obchod. Rottweil bude vzhůru nohama, neboť kromě vína budou dovezeny vzácné látky, koření, i exotická, a především hříšně drahé benátské sklo. Jen aby kolona povozů dojela do města bez úhony! Nezávisel na tom pouze Wendelův a její osud, ale také osud dalšího tuctu řádných rottweilských měšťanů, kteří stejně jako oni vložili celé jmění do nákupu drahocenného zboží. A zbytek týdne sliboval nemenší rozruch: Wendel očekával ve středu svou matku, která se ohlásila na návštěvu – zřídkavá radost, jež jim byla dopřána, když se jí podařilo vzdálit se pod nějakou záminkou z Reutlingenu.

„Vrať se do postele, miláčku.“ Wendel vyzývavě nadzvedl přikrývku.

Melisanda si vlezla zpátky do teplého hnízdečka. Užít si ještě několik klidných chvil! Vzala Wendelovu ruku a políbila ji. Využijí čas zbývající do kohoutího zakokrhání. Byla připravena počít druhé dítě.

Když byly o něco později slyšet v domě první zvuky, Wendel si povzdechl a vylezl z postele. Melisanda ho pozorovala a hladila si břicho. „Myslím, že se to právě stalo. A tentokrát to bude statný chlapec.“

„Opravdu?“ Pohlédl na ni a šťastně se usmál. „Vůbec nic bych proti tomu neměl. Ale jen když bude stejně báječný jako naše Gertruda.“

„Slibuju. A teď si pospěš. Co si o nás služky pomyslí?“

„Hledejme raději jméno pro našeho synka.“ Přistoupil k ní a políbil ji na špičku nosu.

„Raimund. Když to bude syn, ať se jmenuje Raimund.“ Musela na okamžik zavřít oči, neboť v ní to jméno vyvolalo příval vzpomínek. Raimund byl její otčím. Raimund, esslingenský kat.

„Raimund? Co je to za neobvyklou volbu?“

„Znala jsem kdysi jednoho Raimunda. Byl to velmi moudrý muž.“

„Tím je to rozhodnuté.“ Wendel rychle vklouzl do šatů a opustil ložnici.

Melisanda si užívala těch několika málo poklidných chvil. Rusé vlasy si spletla do dvou copů, které si stočila na temeni hlavy, aby se vešly pod čepec, a pozorovala svůj obličej v drahocenném stříbrném zrcátku, které jí Wendel daroval ke svatbě. Wendel… Vyvzdorovala si ho na osudu a nevzdala by se ho za nic na světě! Usmála se na svůj odraz, uložila zrcátko zpátky do truhly a sešla za svým chotěm dolů do kuchyně.

Gertruda, její dcerka, seděla služce na klíně a spokojeně spinkala, zatímco Selmtrauda čistila mrkve. Při pohledu na holčičku píchlo Melisandu u srdce. Pojmenovala dceru po své sestřičce, jejíž život nedokázala uchránit. Když Gertruda tak blaženě spala, připomínala jí ještě víc než jindy sestru, která rovněž dokázala usnout kdykoli a kdekoli, dokonce i za nejhorší bouřky. Byla sluníčkem Wilhelmisů. Než Ottmar de Bruce poslal celou rodinu na porážku jako dobytek.

Melisanda rychle vešla. „Dobré jitro, Selmtraudo.“

„Dobré jitro, paní.“ Selmtrauda ji pozdravila, aniž přestala pracovat. „Malá už jedla. Pán si vzal jen krajíc chleba a odešel do sklepa podívat se, zda je všechno přichystané, protože dneska přece přijedou s vínem.“

„Dobře.“ Melisanda se sklonila ke spinkající dcerušce a políbila ji. Koutkem oka zahlédla, jak dovnitř vešla kuchařka s košíkem vajec pod paží. „Dobré jitro, Walburgo.“

„Dobré jitro, paní.“ Walburga zvedla košík do výše. „Můžu upéct dobrý koláč, až pozítří přijede matka pana Wendela.“ Rozhlédla se. „Berbelina se ještě nevrátila? Měla přece jen rychle donést staré Martě kousek chleba.“ Povzdechla si. „Ta holka, jistě se zase zapovídala u studny. Já ji proženu, až přijde.“

„Ano, prožeň jí faldy, ale nebuď na tu malou moc přísná. Má bohužel hbitější jazyk než rozum.“ Melisanda se zasmála a otevřela dveře na opačném konci kuchyně. Za nimi byla písárna, kde vedla účetní knihy a uchovávala důležité dokumenty.

„Vy nebudete jíst, paní? Uvařila jsem čerstvou ovesnou kaši.“ Walburga ukázala na hrnec zavěšený v krbu nad vyzděným ohništěm.

„Později,“ odpověděla Melisanda. „Ale můžeš mi donést pohár teplého mléka s kapkou medu.“ Zavřela za sebou dveře a pohlédla na stůl přetékající pergamenovými svitky. Odevzdaně pokrčila rameny, posadila se a odzátkovala kalamář. Čekala na ni hora práce. Bylo třeba sepsat stav zásob ve skladu, opsat účetnictví za poslední dva měsíce a nakonec potvrdit také úvěrové listy pro frankfurtské obchodníky.

„Dobrá.“ Melisanda sáhla po prvním svitku. Zarazila se. Pod pergameny ležela Wendelova vosková tabulka, do níž si předešlý den vyryl ještě několik výpočtů. Pravděpodobně si odnesl nedopatřením její – obě tabulky si byly podobné jako dvojčata a bylo možné je rozlišit pouze díky řezbičce v rámečku, která značila, že Melisandina tabulka je dražší. Wendel tu svou už určitě postrádá. Vzala ji do ruky, aby ji donesla manželovi do sklepa, a vstala.

Najednou stála zase ve sklepní mučírně v Esslingenu. Byla němým katem Melchiorem, ukázala tabulku zloději, který okamžitě zbledl, protože na ni nakreslila, jaká muka ho očekávají. Tuhle voskovou tabulku by poznala mezi tisíci. Byla zhotovená z tmavého dřeva, už notně ohmataná, rydlo bylo z umně ozdobené světlé kosti. Na zadní stranu si vyryla své iniciály. „MW – Melisanda Wilhelmisová.“ Nikoho nikdy nenapadlo zeptat se, co ta písmena znamenají, a kdyby ano, byla by vyryla odpověď do vosku: M jako Melchior. A převrácené M. Také jako Melchior. Kat, který vodí lidi ze života ke smrti, který převrací život ve smrt. Alfa a omega – konec a začátek.

Melisanda spustila tabulku a štípla se do paže. To vše byla minulost. Její nový život byl zde, u Wendela, dcery Gertrudy a všedních radostí, jež nemínila vyměnit za nic na světě. Němý kat Melchior už neexistoval. Stejně tak neexistovala jeho psací tabulka, kterou zakopala spolu s jinými vzpomínkami v lese.

***

Othilie von Hohenfels, paní na Adlerburgu, namířila svůj útlý ukazováček na paštiku, potom na páže, které stálo před ní a upíralo pohled na špičky svých bot. „Přiveď mi kuchaře!“

Její hlas zněl jen o málo víc než tiché ševelení, jako vánek procházející olistěnou korunou habru. Působil však jako poryv vichru metoucího podzimní listí po hradním nádvoří. Páže se rozběhlo, málem zakoplo o dlouhé špičky svých střevíců, vyrovnalo pád a seběhlo dusajíc po schodech.

Othilie si do sebe zaklesla prsty. „Povězte, Eberharde von Säckingen, mám kuchaře vyhnat z brány, nebo mu cpát přesolenou paštiku do hrdla tak dlouho, až si vezme sám dobrovolně život?“ Obrátila hlavu a upřeně se zahleděla na světlovlasého rytíře po své pravici, ústa posměšně zkřivená.

„Prosím, vás, Vaše Milosti, mějte slitování a nechte mu jen vytrhnout jazyk. Soudě podle jeho kuchařského umění ho beztak nepotřebuje.“

Sálem zahřměl chechtot rytířů, dvorní dámy se chichotaly do svých vyšívaných kapesníčků. Othilie se přiměla pousmát. Tihle neohrabaní mečonoši se jí protivili, ale potřebovala každého z nich, potřebovala tyhle tupé blázny, kteří odpřisáhli věrnost jejímu choti a přijali ji za svou paní, když hradní pán beze stopy zmizel. Ne že by si tahle sběř Ottmara de Bruce tolik vážila, to ne! Na Adlerburgu vládl strach, to Othilie zjistila záhy po svatbě. Ottmara se všichni báli, protože byl silnější, smělejší a hlavně bezohlednější než oni. A absolutně nebojácný. Nevzdoroval snad nakonec dokonce vysokému soudu, jemuž osobně předsedal sám ctihodný hrabě Ulrich III.? Neunikl katovi před očima všech, když už zvedl popravčí meč nad hlavu?

Othilie zvedla ruku a okamžitě odumřely jakékoli zvuky. Hosté se na ni plni očekávání zahleděli. Zrada přivedla Ottmara pod popravčí meč, bezpochyby se jí dopustil jeden z jeho četných nepřátel. Byl to čin zbabělce, který si netroufl postavit se de Bruceovi v čestném souboji. Othilie zavřela na moment oči. Také ona více než jednou zažila Ottmarovu nesmírnou sílu a vůli. Tu noc, kdy počala jeho syna, se na ni vrhl jako zvíře a uchvátil ji běsnícím vírem vášně. Poté každý den toužebně čekala na noc, na nikdy nehasnoucí oheň v jeho slabinách. Proti Ottmarovi byli všichni ostatní muži zženštilí slaboši – i von Säckingen, který sice nezastupoval svého pána v ložnici špatně, ale oproti němu působil jen jako slabý odvar.

Potlačila povzdech. Známka života, to bylo vše, co si přála, známka toho, že její milovaný Ottmar žije. Kéž by jen věděla, že se mu vede dobře, jistě by dál bez nářků snášela živoření mezi všemi těmito zkaženými rváči a čekala, až přijde den, kdy se choť vítězoslavně vrátí na Adlerburg.

Kuchař se blížil se sklopenou hlavou, zastavil se na dobrých pět loktů před Othiliiným křeslem a pak padl na kolena.

„Jsi pánem solného dolu, chlape?“

Kuchař opatrně zvedl hlavu. „Paní, odpusťte, ne, proč…?“

„Páže! Lžíci pro břídila, který je hanbou kuchařského stavu!“ Othilie ukázala na paštiku. „Nechť ochutná sám.“

Strachem roztřesený kuchař rychle popadl podávanou lžíci, zabořil ji do paštiky, ochutnal, zašklebil se a znovu padl na kolena. „Promiňte, paní, nevím, jak se tam mohlo dostat tolik soli. Je mi to záhadou. Buďte ujištěna, že se to už nikdy nestane.“

Ubožáku, pomyslela si Othilie, skoro by mi tě bylo líto, ale dneska musíš posloužit k povyražení vazalů. Zamrkala na von Säckingena, který okamžitě pochopil a stejně jako všichni ostatní neomalení chlapi u její tabule nebyl nikdy proti drsnému žertu.

Strčil prst do paštiky, olízl ho a poživačně zachrochtal. „Já nevím, co máte, paní, tahle paštika je nejlepší, takovou jsem už dlouho neochutnal. Vůbec v ní není příliš mnoho soli. Váš kuchař je muž velkého umu a vybrané chuti.“

Othilie povytáhla obočí. „Nuže, kuchaři, co na to říkáš?“

„Třeba jí tam není příliš,“ zamumlal kuchař, v obličeji rudý jako rak, „nýbrž jen malinko, a tak urozenému pánu von Säckingen chutná, váš jemný jazýček však uráží.“

„Inu, je-li to tak, pak dám přednost milosti před právem a zadržím ti jen týdenní mzdu, protože nevíš, kolik soli je v tvé paštice. A nyní nech přinést další chod, mí hosté již hubnou hladem.“

„Zajisté.“ Kuchař se nahrbil a odcouval.

Muži v sále hlučeli, třískali o sebe poháry s vínem a pochutnávali si na vynikající paštice. Dvorní dámy nepřetržitě švitořily, nechaly se rytíři krmit kousky paštiky a hrozny a vzrušeně se chichotaly, když jim nějaká bobule žuchla do výstřihu.

Othilii dalo práci udržet na rtech lehký úsměv. Až si ji Ottmar vezme k sobě do Itálie, bude moci vést život, jenž jí přísluší: městský palác ve Florencii nebo v Benátkách, slavnosti, bankety. Budou se pohybovat v nejvyšších společenských kruzích, kde budou umět ocenit její dokonalou výchovu a vybraný vkus. Žádné studené hradní zdi, žádný průvan, žádní neotesaní žoldnéři, žádné oplzlé poznámky za jejími zády.

Když slunce pomalu kleslo za obzor, měla toho Othilie dost. Zvedla se, pokynula mužům, kteří jí vzdávali hold, a uchýlila se zpátky do kaple.

Vstříc jí zavanul studený vzduch a vůně čerstvě navoskovaného dřeva. Poklekla před oltářem, zavřela oči a sepjala ruce. „Pane na nebesích,“ zamumlala, „ochraňuj mého chotě Ottmara de Bruce a veď jeho kroky, aby brzy přišel ke mně a vysvobodil mne. A aby mohl sevřít v náruči svého syna, který nese jeho jméno a kterého ještě nikdy nespatřil. A ochraňuj taktéž malého Ottmara, aby z něj vyrostl silný a odvážný muž, který bude dělat čest svému otci. Pane, dej mi sílu, abych nepochybila. A odpusť mi mé hříchy nyní i navždy. Amen.“

***

Když Wendel dokončil přípravy ve sklepě, karavana stále ještě nedorazila. Den už hodně pokročil a stíny se dloužily stále víc. Pozdravil Melissu, která v písárně dumala nad jednou fakturou, zkontroloval dvůr a pak vyšel před domovní dveře. Dům, který zakoupili v Rottweilu přede dvěma lety, ležel na hlavní ulici sledující městskou osu východ-západ. Trochu se svažovala, a tak by Wendel mohl vidět od jedné městské brány ke druhé, kdyby ulice krátce před horní Luční branou nezahýbala a výhled mu nezakrývalo po pravici velké dvoupatrové chlebné loubí. Lesní brána naproti tomu ležela jen několik tuctů kroků nalevo od něj. Jí měla karavana vjet do města.

Poněkud teskně Wendel pozoroval bránu. Rottweil byl dočista jiný než jeho domovský Reutlingen. Obě města byla říšská, avšak Rottweil měl pouze čtvrtinovou velikost Reutlingenu, zato se tyčil úctyhodně nad údolím Neckaru, zatímco Reutlingen ležel v údolí, ve stínu mohutného hradu Achalm. Povzdechl si. Postrádal své domovské město, pohled na vinice, ba dokonce i pohled na Achalm, třebaže hrad, který patřil Württembersku, byl každému hrdému Reutlingeňanovi trnem v oku. Rázně se pokáral. Rottweilští měšťané ho i jeho choť přijali nejen přátelsky, ale přímo vstřícně. Přirozeně se rychle rozkřiklo, že Wendel se kvůli ženě, s níž se oženil, rozkmotřil s vlastním otcem. Ale Rottweilským to bylo jedno. Jistě ho také přijali tak mile proto, že si od něj slibovali dobrý obchod. Wendel totiž i nadále udržoval styky s celým světem a leckterý langobardský nebo francký obchodník by neprodával svá vynikající vína kdejakému přivandrovalci, ať by chtěl zaplatit sebevíc. Obava, že víno by mohlo být pančované a zničilo by tak obchodníkovu pověst, byla obrovská.

Wendel se ušklíbl. Obava nebyla zase tak neoprávněná – ani vysoce urození páni, hrabata a biskupové, se neštítili pančovat víno, třebaže se to velmi přísně trestalo. Esslingenští byli známí svou nápaditostí, pokud šlo o „vylepšování“ vinného moku. A Ottmar de Bruce, purkrabí na Adlerburgu, byl za to přede dvěma lety dokonce odsouzen k trestu smrti. Za to, že unikl vykonání rozsudku, vděčil hrabě pouze katovi, který zaťal meč nikoli do jeho týla, nýbrž do dřevěné tribuny.

Wendel se otřásl. Zápasil se strašlivými vzpomínkami, hrozily, že ho přemohou, strach mu stahoval hrdlo, když si pomyslel, že de Bruce je pořád ještě naživu a mohl by se jednoho dne objevit. Že by mohl vypátrat, komu vděčí za tehdejší žalobu. Teď, když měl ženu a dítě, se Wendel cítil zranitelnější než kdy předtím. Hrůza pomyslet, co by hrabě s jeho rodinou provedl, kdyby mu padla do rukou. Občas se Wendelovi zdálo, že de Bruce je po smrti. Viděl ho, jak leží na mýtině a divoká zvěř se rve o jeho mrtvolu. Obrazy se mu jevily pokaždé tak reálné, až měl dojem, že se takto skutečně odehrály. Bohužel to však byl pouhý sen.

„No, Fügere? Sníte s otevřenýma očima?“

Wendel sebou vylekaně trhl. Kramář, který bydlel v sousedství, ho pozdravil zeširoka se usmívaje.

„Modlím se, aby kupci dojeli do města ve zdraví,“ odpověděl Wendel chvatně.

„Pravda. Pomoc Páně může být vždy ku prospěchu.“ Kramář se pokřižoval a vzápětí zmizel za rohem.

Wendel se musel usmát. Proč si pořád dělá starosti? V Rottweilu se mu vedlo dobře, místní byli přívětiví, obchody se dařily. Během krátké doby s Melissou přivedli své vinařství k rozkvětu. Bez Melissina jmění by to nebylo možné. V den jejich sňatku mu předala váček plný zlaťáků a řekla mu, aby se za ně postaral o jejich budoucnost, ale neptal se, odkud peníze pocházejí. Ujistila ho, že byly získány poctivě, a Wendel o jejích slovech nepochyboval. Přesto ho občas přemohl zvláštní pocit – věděl tak málo o své ženě. Pocházela z Augšpurku; její dvojče, bratr Merten, byl písařem a nakrátko také jeho přítelem, jenže přede dvěma lety zmizel beze stopy. Nikdo jiný z rodiny už nežil. Alespoň takhle mu to řekla. Pokaždé když se Melissy zeptal – na bratra, rodiče nebo domovské město, vyhnula se otázce, vášnivě ho políbila a prohlásila, že minulost se nepočítá a že začala doopravdy žít, teprve když ho potkala. To ho obvykle umlčelo. Proč by také měl trvat na odpovědích, které by možná ani nechtěl slyšet? Koneckonců nebyl žádná zvědavá klepna. I jemu se přihodily strašné věci, o nichž nemluvil s nikým. Neměla snad Melissa také právo nechat si svá nejtemnější tajemství pro sebe? Věděl o své choti, co vědět potřeboval. Krotil tedy svou zvědavost a nadával si do bláznů za to, že vůbec přemýšlí o tak nedůležitých věcech, místo aby si užíval každou jednotlivou chvilku s ní.

Mnohem horší bylo, že mu jeho tvrdohlavý otec dodnes neodpustil, že zrušil zasnoubení s překrásnou Engellinou. Nedokázalo ho obměkčit ani narození jeho prvního vnoučete. V otcových očích Wendel nedodržel manželský slib a tím pošpinil jméno Füger, znectil rodinu. Byla to největší hanba, jakou si Erhard Füger dokázal představit. Neodpustitelná. Wendel zavřel oči. Dva dlouhé roky s otcem nepromluvil jediné slovo. Celou věčnost.

Z trudných myšlenek ho vytrhly kostelní zvony kaplového kostela. Kolona vozů stála před branami města. Konečně. Lidé se hrnuli ven z domů, aby uvítali kupce a doprovodili triumfální průvod do města. Také to odlišovalo Rottweil od Reutlingenu: Hlavní ulice byla široká třicet až padesát stop, čtyři vozy mohly jet vedle sebe, aniž se dotýkaly, a tak mohla celá karavana snadno najít ochranu uvnitř hradeb. To byl důvod, proč se mnoho z nich smířilo s malou odbočkou přes Rottweil. Přinejmenším přes noc si byli kupci se svým drahocenným zbožím jistí před loupeží a vražděním. Nazítří ráno potáhne část kolony dál do Urachu, jiná do Esslingenu a další do Reutlingenu.

Wendel toužebně vyhlížel první povoz. Potom se otočil a křikl otevřenými dveřmi: „Melisso! Pospěš si, už jsou tu!“

***

Eberhard von Säckingen byl rád, že noci strávené s Othilií zůstávaly zatím bez následků – i když nechápal, jak to je možné. Hraběnka určitě znala prostředky bránící početí, jinak si to nedovedl vysvětlit. Nedostatkem příležitosti to v žádném případě nebylo: Othiliina žádostivost byla neukojitelná a jeho už z toho bolela třísla. Zakrátko ho zavolá, slunce už stálo nízko nad obzorem a nořilo Adlerburg do načervenalé záře. Na hradě si nikdo netroufl von Säckingena ani hraběnku hanět. V kraji však nejenže se dostali do řečí, ale také už dokonce kolovala posměšná píseň, kterou složil Richard z Alsenbrunnu. Von Säckingen ji nedávno slyšel na vlastní uši:

Vysoko nad hradem spatřil jsem

vránu kroužit, nikoli orla.

Kde asi kořist svou shodí?

Hnízdo nestřežené jest zhola,

kukačka noc co noc zvesela volá.

Jaký as potěr zplodí?

Zrovna Alsenbrunn, jeden z nejváženějších minnesengrů v říši, si je vzal na paškál. Jeho špičatý jazyk se stále zabodával von Säckingenovi do masa. Znal Alsenbrunna až příliš dobře, byl přece několikrát hostem na Adlerburgu, když ještě držel žezlo v ruce hrabě Ottmar. Posledně oblažoval svým pěveckým uměním početné hosty, jež hradní pán sezval u příležitosti námluv a následné svatby. Alsenbrunn byl nedotknutelný. Na rozdíl od něj samotného. Von Säckingen se otřásl, když pomyslel na to, co s ním de Bruce provede, až se dozví, že sdílel lože s jeho ženou. Pokud je tedy vůbec ještě naživu. De Bruce byl bezpochyby vynikající bojovník, ale vydal se do Itálie sám a pravděpodobnost, že přežije tak dalekou cestu bez ochranného doprovodu, byla závratně nízká. Navíc o sobě nedal vůbec vědět od té doby, co přede dvěma lety zmizel.

Von Säckingen si prohrábl rukou světlé vlasy dlouhé až po ramena. Musel si přiznat, že by si přál de Bruceovu smrt, že by si rád užíval klidného života, již neurčovaného násilím ani krví. Ne že by něco namítal proti pořádnému boji, právě naopak, litoval, že nemohl v posledních dnech prokázat svou dovednost, kterou stále zdokonaloval každodenním procvičováním. Nicméně de Bruceovu hrůzovládu rozhodně nepostrádal. Raději sloužil Othilii. Nedalo se jí upřít, že řídila osudy Adlerburgu velmi prozíravě.

Von Säckingen vyšel z paláce na nádvoří. Zamířil k hlavní bráně, zkontroloval, zda jsou řetězy padacího mostu naolejované, a posléze přelétl pohledem po Aichtalu. Vylekalo ho bušení. Otočil se a spatřil tovaryše Nicklase, kterak mocnými údery zpracovává kus železa v kovárně na opačné straně předhradí.

Z vepřína vyšly dvě děvečky, usmály se na něj a pročísly si rukama vlasy. Nebylo sporu, že Nicklas byl miláčkem všech služebných na Adlerburgu, a přece byl plachý a zdrženlivý. Vůbec děvečky nevnímal, měl oči zjevně jen pro rozžhavené železo.

Von Säckingen loudavě míjel konírnu. V příštích dnech bude se svým valachem Excelsiorem nacvičovat nový, velmi obtížný atak, při němž upustí otěže a přemístí váhu na bok, aby se mohl vyhnout seku nebo střele, a přece měl volné obě ruce. Excelsior se musel naučit udržet rovnováhu a cválat dál rovně.

Von Säckingen se zastavil před Nicklasem, ten si ho ale všímal stejně málo jako předtím děveček. Svaly na pažích mu jenom hrály, jak dál bušil do rozžhavené kovové tyče, z níž měl za týden dva vzniknout meč. Po deseti úderech sundal Nicklas železo z kovadliny. Teprve v té chvíli zaznamenal von Säckingenovu přítomnost. Vyděsil se, sklopil hlavu a lehce poklesl v kolenou. „Odpusťte, pane. Neviděl jsem vás přicházet.“

„To je dobré, Nicklasi, narovnej se.“

Nicklas udělal, co mu bylo přikázáno, a pohlédl von Säckingenovi přímo do očí.

Rytíř jeho pohled opětoval. Hodný mládenec, pomyslel si. Žádná faleš, zášť ani zuřivost, ačkoli měl velmi dobrý důvod přít se s osudem, byl přece nejstarší žijící syn Ottmara de Bruce. Byl by mohl zdědit Adlerburg, kdyby jeho matka nebyla kuchtička a tudíž on nebyl bastard.

„Váš meč je hotový, pane. Zrovna jsem za vámi poslal jednoho knechta se zprávou.“

„To se náramně hodí.“

„Smím vám ho ukázat, pane?“

„Prosím o to, jsem velmi zvědav na tvé dílo,“ odpověděl von Säckingen a myslel to upřímně.

Nicklas opět sklonil hlavu, zmizel na chvilku ve zbrojnici a o málo později se objevil s podlouhlým předmětem zamotaným v hadru. Nábožně, jako by šlo o drahocennou relikvii, ji předal von Säckingenovi. Ten popadl meč jednou rukou a, ještě než ho vybalil, cítil, že Nicklas nepřeháněl. „Je neuvěřitelně lehký, Nicklasi. Použil jsi také dosti ocele?“

Nicklas se ušklíbl. „Zkuste si ho, pane. Ještě jsem ho nevážil, ale jsem si jistý, že se podařil.“

Von Säckingen vybalil meč z hadru a na okamžik se zarazil. Jako živý oheň plály jemné vlnky stokrát skládané oceli. Nebylo pochyb, že tato čepel je chloubou svého tvůrce. Tenhle Nicklas byl čertovský chlapík a jemu osobně přináleželo vyzkoušet, zda je jeho dílo nejen vybraně krásné, nýbrž také dokáže ochránit svého pána jako zbraň. Von Säckingen přidržel Nicklasovi čepel před nosem. „Vezmi si ho! Ty jím máš poprvé seknout!“

Nicklas zděšeně ustoupil. „Já… já nemůžu, pane.“

„Ale můžeš!“ zahřímal von Säckingen.

„Odpusťte,“ zašeptal Nicklas. „Nechtěl bych se protivit. Když si přejete, čepel vyzkouším.“ Popadl meč a rozkročil se před dubovým špalkem, který stál vedle vchodu do kovárny. Byl tvrdý jako žula a bez slitování odhalil každou vadu nějaké čepele.

„A neopovaž se udeřit s poloviční silou!“

„Jistě.“ Nicklas zvedl meč nad hlavu, máchl jím podél levého ramene, natočil se bokem, zakroužil mečem a zaťal čepel do dřeva.

Von Säckingen překvapeně vyjekl. Nepochopitelné! Čepel se zabořila do špalku tvrdého jako kámen na dva prsty. Počítal s tím, že do něj vnikne tak na půl prstu, a i to by bývalo bylo úctyhodné.

Nicklas se uklonil a poodstoupil.

Von Säckingen popadl jílec zhotovený z ořechového dřeva a protkaný tenkými drážkami, aby neklouzal v ruce. Zatáhl za meč, zapřel se jednou nohou o špalek a znovu zatáhl. Nic se nestalo. Meč vězel pevně ve dřevě.

K uchu mu dolehl tichý hlas: „Kdyby nemarnil svou mužnou sílu ve věži, jistě by meč z toho špalku vytáhl.“

Zprudka se otočil, ale nikoho neviděl. Zbabělý posměváček se schoval. Von Säckingen se znovu obrátil k meči. Zabral vší silou a vytrhl čepel ze špalku. Ať se posměváčci zalknou vlastní záští! Zhluboka se nadechl. „Nicklasi!“ vykřikl hlasitěji, než chtěl. Mládenec sebou trhl. „Pojď sem a podívej se na mě!“

Von Säckingen pohlédl chlapci zpříma do očí a spatřil v nich stejný oheň, který plál v očích také Ottmaru de Bruce. Stejná vášnivost, ale ne stejná sebeláska. Nicklas nebořil, nýbrž tvořil, měl čistou duši. A přesně tahle čistá duše měla meč zdokonalit. „Ten meč ještě není hotový,“ řekl von Säckingen.

Nicklas zbledl.

Čelo se mu orosilo potem. „Pane, já nesmím… Já nemůžu…“

Von Säckingen mávl rukou. „Jsi jen tovaryš, já vím, a proto nemáš oprávnění vyrýt svou značku. Já jsem však tvůj pán. Komu jsi podřízen?“

„Vám samozřejmě, pane.“

„Dokončíš tedy tenhle meč tím, že ho opatříš svou značkou, a kdyby někdo snad měl námitky, nechť se s důvěrou obrátí na mě. Já mu touhle nádhernou zbraní ukážu, že už jsi mistrem svého umění, který nemá sobě rovného.“

Nicklas znachověl. „Jak si přejete, pane. Můžete zítra…“

„Zítra? Teď, před mými zraky. A dej si načas.“

„Jistěže, pane.“ Nicklas odklopýtal do dílny, popadl tenké rydlo a stoličku, usedl před von Säckingena a vyrazil lehkými údery vročení a svoje jméno na čepel těsně pod záštitou. Netrvalo mu to dlouho. Na vyrytí značky ovšem potřeboval tolik času, že rudě žhnoucí slunce už zapadlo za hory, když ji konečně dohotovil.

Von Säckingen si značku hodně zblízka prohlédl. Byl to had propletený a stočený dokolečka a v tlamě měl místo dvou jedových zubů meče. Nemohl si pomoci, musel Nicklase obdivovat za jeho zručnost. Jeho vlastní tlapy by si vůbec netroufly na tak jemnou práci, jež by nadchla každého zlatníka. Vrátil tovaryši meč.

Nicklas vydrhl gravírovaná místa jemným pískem, znovu čepel naolejoval a nakonec podal meč von Säckingenovi. „Nechť vás tento meč ochrání v každém boji.“

Von Säckingen se pousmál, přijal zbraň a vtiskl Nicklasovi do mozolnaté dlaně krejcar. „Tys pro to v každém případě učinil vše.“

***

Melisanda uslyšela zvony a polekaně sebou trhla. Hbitě vystoupala do skládku vedle ložnic děveček a čeledínů a odsunula stranou jeden šindel. Ačkoli měla ulici hodně pod sebou, měla odsud dobrý výhled na nově příchozí. Srdce jí bušilo, když si měřila každého z pocestných: kupce, po zuby ozbrojené žoldnéře a dokonce i knechty. Kdykoli dorazili do města cizinci, schovávala se, dokud si nebyla jistá, že mezi nimi není někdo, kdo by ji mohl poznat. Někdo, kdo by si mohl pamatovat Melisandu Wilhelmisovou, Melchiora, němého kata, nebo služku Mechthildu.

Vozy projížděly kolem jeden za druhým, pouze ty se sudy vína zastavily před domem. Jeden mladík seskočil z kozlíku prvního povozu. „Zdravím vás, mistře Fügere. Kam chcete ty svoje sudy složit?“

„Nechcete se ještě předtím občerstvit po cestě pohárem studeného vína a pořádnou skývou chleba právě vytaženého z pece?“ zeptal se ho Wendel.

Po Melisandině obličeji se mihl úsměv. Milovala ho za to, že vždy myslel nejdříve na lidi, a teprve potom na obchod.

Forman věčně přijal pozvání. Wendel nechal přinést něco na posilněnou také ostatním mužům, a ti pak stáli chvíli před domem, přežvykovali a klábosili. Náhle se forman plácl do čela. „Málem bych zapomněl, mistře Fügere,“ řekl a polkl sousto. „Jel s námi Johann Hartkopf Starší. Je to augšpurský radní a chce se vás na něco zeptat.“ Melisandě ztuhla krev v žilách. Augšpurský městský radní musel jistojistě znát Mertena de Willms! Pravého Mertena de Willms. Muže, který se před více než dvěma lety stal obětí přepadení, když cestoval s podobnou kupeckou karavanou. Melisanda zachránila několika mužům život, ale v případě Mertena de Willms přišla pomoc příliš pozdě. Nyní se jí vymstí odporný čin, kdy oloupila mrtvého muže, sebrala mu všechny dokumenty a meč. Wendel a cizinec spolu jistě zapředou hovor; Wendel se možná dozví, že Merten nikdy neměl sestru jménem Melissa. A pak se pustí do pátrání a dozví se zbytek. Zjistí, že on, Wendel Füger, syn počestného povozníka Erharda Fügera z Reutlingenu, se oženil s falešným esslingenským katem.

Melisandě se zrychlil dech. Uvrhnou ji do žaláře a její dcerku, katovské plémě, jakbysmet. To se nesmí stát! Má pouze jedinou možnost. Musí vzít Gertrudu a utéct. Udělalo se jí mdlo, zapotácela se a zaryla nehty do trámu. Chladný večerní vítr jí ovíval tváře. Tak dost! řekla si v duchu. Nic neuspěchej! Nesmíš ztratit hlavu, pokaždé když se něco takového stane! Našpicuj uši a číhej, o čem si bude cizinec z Augšpurku s Wendelem povídat. Třeba je tvůj strach bezdůvodný.

Zrovna když znovu vyhlédla ven, zaslechla, jak forman říká: „Dojdu pro Johanna Hartkopfa, mistře Fügere. Hned jsem zpátky.“

Forman zamířil ulicí k Hovězímu trhu. Wendel nakazoval čeledínům, jak mají sudy s vínem složit a dopravit do sklepa. A sotva první sud zmizel v otvoru vedle domovních dveří, forman se už vracel zpátky. Za ním kráčel dobře živený šedovlasý pán v nádherném cestovním oděvu.

Melisanda zatajila dech. Všechno jako by se zpomalilo. Dokonce i srdce jako by jí tlouklo pomaleji a slova mužů se jí v uších zkreslovala a měnila ve zvláštní zvuky, jejichž smysl nechápala.

Wendel podal Augšpurčanovi ruku a ten se zasmál a plácl si s ním. Wendel něco řekl, muž pozvedl paže, jako by se chtěl bránit, a vzhlédl směrem k Melisandě. Nemohl ji spatřit, prostě nemohl, přesto zděšeně uskočila a udeřila se hlavou o krov. Bolestivý náraz vytrhl Melisandu z mrákot.

„Ale přirozeně, můj pane,“ řekl Wendel. „Mohu vám co nejvřeleji doporučit herberk mého otce. Je to bez přehánění nejlepší dům v místě a široko daleko jediný, kde mají vysoce postavení cestující vlastní pokoje. V létě jsou chladné a v zimě teplé, neboť leží přímo nad velkým krbem v šenkovně, který se každý den důkladně vymetá. Jídla jsou vybrané kvality a víno ušlechtilé.“

Augšpurčan se zaculil. „Inu, tak to má být. Vyřídím vašemu otci od vás pozdravení a ujistím ho, že jste vynikající obchodník, který ví, jak vychválit své služby. Za tři dny se s ním uvidím, dá-li Bůh, ale teď si musím pospíšit, neboť slunce už zapadá a rád bych ještě získal na noc slušné místečko v hostinci U lva. Zítra musím brzo zrána jet dál do Sulzu. Neznáte tam náhodou taky nějaký herberk, který byste mi doporučil?“

„Lituji, neznám.“ Wendel se otočil a pohlédl do nitra domu. „Škoda, že máte tak napilno. Mou choť i mne by potěšilo, kdybychom vás mohli uvítat jako hosta. Navíc když moje drahá sama pochází z vašeho nádherného domovského města. Jistě by si s vámi byla ráda vyměnila pár slov.“

„Jaké to šťastné řízení osudu!“ zvolal Augšpurčan. „Je politováníhodné, že zrovna dnes tak spěchám. Prosím, vyřiďte vaší choti má přání všeho nejlepšího. Až budu příště tady v kraji, vděčně přijmu vaše pohostinství, to vám slibuji.“

„Mějte vaše přání všeho nejlepšího za vyřízená. Mohu pro vás ještě něco udělat?“

Augšpurčan mávl odmítavě rukou. „Děkuji, ne. Pojedu zítra dál se svými čtyřmi nejlepšími muži, jsme dobře zaopatření a máme rychlé koně. A cesty do Sulzu jsou díky družině Ulricha Třetího také už bezpečnější.“

Podal Wendelovi ruku, pevně stiskl tu jeho a vzápětí odešel.

Melisanda klesla na kolena. „Pane, děkuju ti za tvou neskonalou milost, jež mne zase jednou uchránila od odhalení, a odpusť mi moje hříchy. Ochraňuj ctihodného kupce Johanna Hartkopfa na všech jeho cestách, ale nepřiveď ho příliš brzy zase do Rottweilu.“

***

Kopyta duněla přes venkovní padací most. Von Säckingen sevřel svůj meč ještě pevněji.

„Posel, pane!“ zvolal strážný. „Je to Arnfried.“

Von Säckingen se uklidnil. Arnfried přijížděl z Reutlingenu, kde měl za úkol vyzvědět cosi v jedné mimořádné záležitosti. Jezdec se už prohnal bránou, zadržel koně a seskočil ze sedla.

Von Säckingen k němu přiběhl. „Buďte vítán, příteli.“

Jezdec se mírně uklonil. Dýchal zrychleně, po zaprášeném čele mu stékaly čůrky potu. „Buďte pozdraven, von Säckingene.“

„Je dobře, že jste dojel na hrad ještě před setměním!“ Von Säckingen přikázal pacholkovi, aby mu podal louč, a pokynul poslovi, aby ho doprovodil. „Následujte mě.“

Vešel jako první do sklepa, který se stal de Bruceovi osudným. Místo sudů s pančovaným vínem se v něm skladovaly pouze fazole a naložené zelí. Za posledním sudem se zelím však byla ukrytá bečka s ušlechtilým tramínem. Ne proto, že by mu ho Othilie nechtěla dopřát, nýbrž proto, že by se na soudek vrhli ostatní chlapi a vyzunkli by skvostné kapky jako vodu – což by bylo neslýchané plýtvání.

Von Säckingen vyndal z výklenku ve zdi dva cínové poháry, naplnil je do poloviny vínem a podal jeden z nich Arnfriedovi. Ten si ho hned přiložil ke rtům a chystal se napít. Von Säckingen však pozvedl ruku. „Já vím, jste vyčerpaný a žíznivý, ale než se napijete, dovolte mi jednu otázku: Máte pro mě dobré zprávy?“

Arnfried spustil ruku s pohárem dolů a nahlédl do něj, jako by v něm bylo napsáno, co má zadavateli úkolu odpovědět. „Objevil jsem stopu Mechthildy, té služky,“ řekl nakonec. „Nebo přinejmenším ženy, která se jí velmi podobá.“

Von Säckingen rozezleně vyprskl. „Jsou stovky žen, které se té zatracené holce podobají! Kolik z nich jsem si už marně prohlédl?“ Srdce mu rychle a tvrdě bušilo. Ta zpropadená ženská ovládala jeho mysl už dva roky. Viděl ji pouze jednou, ale pohled na ni se mu vpálil do útrob, rozežíral ho zevnitř. Jako by ho očarovala. Když sdílel lože s Othilií, tančil mu před očima Mechthildin obličej, byly to její ohnivě rudé vlasy, jež zářily na prostěradle, byly to její modré oči, jež na něj hleděly plné náruživosti. Musel ji mít, jinak zešílí.

Zhluboka se nadechl a vydechl. Arnfried neměl vycítit jeho zklamání. Jeho věrný špeh nemohl za to, že byl tou služkou tak posedlý. Naopak: Arnfried nedbal žádného úsilí ani nebezpečí, aby ji našel; dokonce i uprostřed nejtužší zimy, kdy byly skoro všechny cesty neprůjezdné, pátral po všech indiciích. „Odpusťte mi mou netrpělivost, můj milý Arnfriede. Co vás tak utvrzuje v domnění, že je to ta pravá?“

Špeh vzhlédl. „Inu, v Reutlingenu jsem se doslechl o pozoruhodném příběhu jisté rodiny Fügerů, která žije v Rottweilu. O Wendelu Fügerovi, jeho choti a dceři.“

Wendel Füger! Von Säckingen na něj už dlouho nemyslel, ale na tohle jméno nezapomene nikdy. Wendel Füger, mladý povozník, dvakrát sesedl smrťákovi z lopaty: poprvé při popravě v Esslingenu a podruhé, když unikl úkladným vrahům v uličkách svého domovského města. Zdálo se, že ten mládenec má víc životů než kočka. Od té doby, co zmizel de Bruce a s ním zanikl rozkaz zabít Wendela Fügera, se o něj von Säckingen nestaral. Nyní ale opět vzbudil jeho zájem. „A? Co je s tím Fügerem? Co dělá v Rottweilu? Je přece z Reutlingenu, nemám pravdu?“

Arnfried povytáhl obočí. „Vskutku pochází z Reutlingenu. Jeho otec je ctihodný mistr Erhard Füger, nadmíru úspěšný a vážený obchodník s vínem a hostinský.“ Opět se upřeně zahleděl do poháru a odkašlal si.

„Tak dobře,“ řekl von Säckingen. „Na zdraví!“

Přiťukli si. Von Säckingen si pouze jednou usrkl, Arnfried si ale mocně zavdal. „Věru dobré pití, von Säckingene! Zase jednou prokazujete dobrý vkus.“

„Díky za kompliment.“ Pokusil se o úsměv. „Nuže, co ten Wendel Füger? Co má s tou služkou Mechthildou společného?“

„Oženil se s ní.“

Von Säckingen bezděky sevřel ruku v pěst, ale přikázal si zachovat klid. „On že co?“

„Inu, Fügerova choť je údajně Melissa de Willms z Augšpurku. Poptal jsem se, jedna rodina de Willmsů je v Augšpurku velmi známá. Jedno je ale zvláštní.“

„Ano?“ Von Säckingen popadl hlavici svého meče.

Arnfried rychle pokračoval: „Melissa je prý dvojčetem jistého Mertena de Willms, augšpurského písaře, který beze stopy zmizel jen pár týdnů před Fügerovou svatbou.“ Na jeden hlt vzápětí dopil pohár.

Von Säckingen se v duchu ptal, zda víno nebylo příliš dobré na to, aby jím plýtval na špehovi. Ten ze sebe dosud nevypravil nic než zmatené řeči. „Mám vám dolít?“ zeptal se, co nejvlídněji mohl. Ze všeho nejraději by Arnfriedovi vytřepal slova z hrdla.

„Mějte můj dík, ale tohohle lahodného moku je škoda, abych jím zaháněl žízeň.“

„Já už myslel…“

„… že jsem stejný barbar jako vaši vojáci?“ Arnfried zavrtěl hlavou. „Měl byste vědět, že jsem sloužil několik let jako sekretář na dvoře Eberharda Prvního.“

Přirozeně že to von Säckingen věděl. Po životu nebezpečném maléru s předešlým špehem Dietrichem ne nadarmo najal Arnfrieda – žádného gaunera, nýbrž muže s bezvadnou pověstí a těmi nejlepšími styky. Měl hustou síť informátorů, daleko přesahující hranice Württemberska. Příslušně nákladné byly i jeho služby.

„Tenhle Merten de Willms pracoval krátce před svým zmizením u Erharda Fügera jako písař,“ sděloval Arnfried. „A já se vás ptám: Kam onen Merten zmizel? A jak je možné, že se krátce nato objevila jeho sestra dvojče? Co myslíte?“

„Nenapínejte mě dlouho na mučidla, Arnfriede. Já vás varuji!“

„Řekl jsem vám přece, že jsem se na rodinu de Willms poptal. Můj informátor toho nevěděl mnoho, jedním si ale byl naprosto jistý: de Willmsovi jsou si všichni velmi podobní, mají havraní vlasy, mandlové oči a nápadně zahnutý nos.“

„A choť Wendela Fügera…“

„… má modré oči a ohnivě rudou hřívu – je přesně taková, jak jste mi popsal služku Mechthildu. Melissa Fügerová může být, kdo chce, ale de Willmsová není.“

Von Säckingena polilo horko. Už je to tu? Dorazil konečně k cíli své štvanice. Je falešná Melissa skutečně jeho Mechthilda? Už tenkrát na panském dvoře měl podezření, že není prostá děvečka, že s ní není něco v pořádku. Ale co? A kdo je ve skutečnosti? Neměl de Bruce nakonec pravdu a…

Neodvažoval se tu myšlenku dokončit. Byl pouze jeden způsob, jak zjistit pravdu. Musel spatřit choť Wendela Fügera na vlastní oči. Její obličej mu prozradí, co potřebuje vědět.

***

Wendel vstal a tleskl do dlaní. „Zpátky do práce, máme jí ještě hodně!“

Dřeli do úmoru od pondělního odpoledne, kdy přijela kolona kupeckých vozů. A ještě pořád měli všichni plné ruce práce. Ten den měla dorazit jeho matka a do té doby chtěl mít dům vyleštěný jako drahocenný klenot. Měla se zde cítit vítána, měla vnímat, jak velmi ho její návštěva těší. Selmtrauda a Berbelina drhly celé dopoledne podlahy a vystýlaly je čistou slámou, utíraly truhly, kuchyňské police a okenní parapety a všude rozvěšovaly svazečky vonné meduňky. Walburga neúnavně pekla, škubala kuřátka a zbavovala ryby šupin, a přece dokázala přinést na stůl vydatný oběd.

„Micheli a Barte,“ Wendel se obrátil na čeledíny, „vy dva běžte do sklepa a pokračujte tam, kde jsme přestali. Wolfgangu, ty doběhni ke cvočkaři a dones hřeby, které jsem si objednal. Tři tucty, přepočítej si je. Paní ti dá peníze.“ Pohlédl na Melissu, která držela Gertrudu na klíně a usmívala se na něj. „Je komora pro mou matku nachystaná?“

„Přirozeně. Berbelina dokonce postavila na okenní parapet vázu s kyticí čerstvých květin.“

„To je dobře. A co s Antoniem?“ Antonius byl dříve Wendelovým osobním strážcem a věrným přítelem, zůstal však v Reutlingenu jako sluha jeho otce.

„Nechala jsem přinést do šalandy ještě jeden slamník.“

„Báječně.“ Wendel políbil manželku i dceru.

Melissa vstala a předala Gertrudu Selmtraudě. „Ulož ji. Je unavená a ráda bych, aby si odpočala, než přijede babička, jinak začne brzy kňourat rozčilením.“

„Výborně.“ Služka vzala dítě a vystoupala s ním po schodech do patra. Wendel poslal Gertrudě vzdušný polibek a pak zamířil k zadním dveřím.

Melissa se obrátila na Wolfganga a vtiskla mu do ruky minci. „Dělej, pospěš si, chlapče.“

Wolfgang proběhl kolem Wendela na dvůr a posléze bránou do zadní uličky. Zrovna když se Wendel chystal vyjít za ním ven, kdosi zabušil na přední dveře. Berbelina běžela otevřít a o chviličku později vešla do kuchyně Kateřina Fügerová. Cestovní oděv měla zaprášený, čepec nakřivo, ale oči jí radostně zářily.

„Kateřino! Jak je nádherné, že jsi tu.“ Melissa objala svou tchyni.

Wendel cítil, jak se mu kolem srdce rozlévá teplo. „Nech mi z máti taky kousek, miláčku.“

Melissa se zasmála, odtrhla se od Kateřiny a Wendel sevřel matku v náruči, objímal ji pevně a dlouho. Musel se ovládat, aby se nerozplakal.

„Je tu ještě někdo, kdo se už nemůže dočkat, aby tě spatřil, synu.“

Wendel matku pustil, na chvíli zaváhal, ale pak Antonia rovněž vzal do náruče, neobjímal ho tak dlouho jako matku, ale dost dlouho na to, aby mu ukázal, že nezapomněl, že mu osobní strážce a přítel zachránil život.

Antonius se Melisse uklonil. „Buďte pozdravena, Melisso. Doufám, že se vám daří dobře.“

„Děkuji, Antonie. Jaká byla cesta?“

„Promluvme si o tom u poháru vína,“ vmísil se do hovoru Wendel. Přešel ke dveřím do sklepa a otevřel je. „Hosté přijeli! Postarej se o koně, Michele!“ přikázal čeledínovi.

Posadili se, Walburga naservírovala hostům pečeni, chléb a čerstvé ovoce a postavila na stůl džbán se zředěným vínem.

„Cesta byla příjemná, pane,“ řekl Antonius a sáhl po poháru. „Zcela bez nemilých příhod. Přidali jsme se k jedné kupecké karavaně a dojeli s ní až do Zimmern, a tak jsme museli jet už jen pár mil bez doprovodu.“ Sklopil zraky a lokl si vína.

Wendel si všiml, že se mu Antonius ostýchá podívat do očí. Věděl, že kolísá mezi věrností k němu a oddaností ke svému pánovi Erhardu Fügerovi. Zabolelo ho to, ale nechtěl si kazit radost z matčiny návštěvy.

Kateřina sdělovala novinky z Reutlingenu a Wendel hlásil, jak mu jdou obchody. Nakonec se zeptal: „Máti, nechtěla by sis prohlédnout náš nový sklep? Dostavěli jsme ho teprve před několika dny. Musím se jít beztak dolů podívat, jestli čeledíni řádně vykonávají svou práci.“

„Ale ráda!“ Kateřina odložila pohár. „A potom bych si taky ráda pochovala na klíně vnučku. Určitě za poslední týdny hrozně vyrostla.“

„A jak!“ Melissa se na tchyni usmála. „Málem ji nepoznáš. Dokonce už chodí.“ Obrátila se na Antonia. „Inu, a tebe pak poprosím, abys mi prokázal tu čest a doprovodil mne na trh. Musím ještě něco obstarat a potřebuju zdatného nosiče.“

Antonius se málem zalkl švestkou, kterou si právě strčil do úst, vyskočil a uklonil se. „Velmi rád, paní.“ Společně pak opustili dům.

Wendel vzal matčiny ruce do svých. „A jak se mají věci v Reutlingenu, máti? Pořád ještě otec neustoupil?“

Kateřina si povzdechla. „Ach, chlapče můj. Erhard je zatvrzelý jako mezek. S jeho tvrdou palicí bys mohl bořit stuttgartské hradby a neodnesl by to jediným šrámem. Kdyby věděl, že jsem tady, zavřel by mě a Antonia zbičoval k smrti, to je jisté.“

„Co jsi mu napovídala?“

„Že jedu navštívit sestru do Tübingenu. Ta je do toho zasvěcená a neprozradí mě.“

Wendel se zahořkle pousmál. „Je to všechno tak ubohé! Otec tě nutí podvádět a se mnou zachází jako se zločincem.“

„Hluboce se urazil. Jeho vážnost utrpěla.“

„Nikdo v Reutlingenu se na něj nehněvá, dokonce ani na mě. Engellinu to zklamalo, ale rozumí mi; popřála mi vše nejlepší a dokonce mi ke svatbě s Melissou darovala fenik pro štěstí. Milovala mne stejně málo jako já ji. Její rodiče přijali moje prohlášení, že pouze já nesu vinu na zrušeném zasnoubení. A za rok za dva budu moci otci splatit odškodné za zrušené zásnuby, a to dvoj až trojnásobně.“

Kateřina pohladila Wendela po hnědých kadeřích.

Usmál se. „Proč jsi mi tytak rychle odpustila?“

„Protože jsem nemohla jinak. Každá matka miluje svoje děti bezpodmínečně. Já v tom nejsem žádná výjimka. Jsi můj syn a budu tě milovat až do konce svých dní.“

Wendel polkl nasucho. Mísila se v něm radost se smutkem: radost z toho, že ho matka nezavrhla, a smutek, protože zřejmě navždy ztratil otce. „Vede se otci alespoň dobře?“

Kateřině vhrkly slzy do očí. „Trpí každý den. V noci má hrůzné sny a často tě volá ze spaní. Nemá nikde stání, není skoro už doma, je pořád na cestách a často se zpíjí do němoty. Už ho nepoznávám, není to muž, za nějž jsem se provdala.“

Wendelovi se sevřelo hrdlo. To on mohl za matčinu bídu. Ale vrátit to už nemůže. Miluje Melissu nadevše, tím spíš od doby, kdy mu darovala Gertrudu, za jejíž blaho by se kdykoli a bez váhání znovu podrobil mučení. „Je mi to tak líto,“ zašeptal.

Kateřina si setřela slzy z obličeje. „Ty za to přece nemůžeš. Já jen chci, abys byl šťastný. A jestliže tě Melissa činí šťastným, pak je ta pravá.“

Napřímil se v ramenou a vstal. Proč se obviňoval? Osud mu přidělil, co si přál. Bůh ho uchránil před popravou a daroval mu láskyplnou, chytrou choť a báječnou dcerku. Melissa je ta pravá, o tom není nejmenších pochyb. „Jsi tu kdykoli vítána, máti, to přece víš.“

„Vím to a děkuji za to tobě i Melisse. A teď už jsme dosti naříkali a bědovali jako staré baby. Vzhůru, mistře Fügere, ukažte mi svůj nový sklep!“

Wendel se zasmál, hluboce se uklonil, vzal matku pod paží a zavedl ji do podzemí, které nechal vybudovat pod nejhořejším sklepem. Rottweil měl hustou zástavbu, a tak museli jít obchodníci hlouběji do země, chtěli-li získat další sklady.

Na Kateřinu udělal výkon stavitele náležitý dojem a stále znovu vykřikovala „Ach!“ a „Och!“, osahávala tlusté trámy a obdivovala četné velké sudy.

Wendel měl čím dál lepší náladu. Jeho matka měla pravdu: Neměl by si tolik stěžovat. Koneckonců mu nikdo nemůže zkalit jeho štěstí.

***

„Přinášíte mi zprávu od Burkharda von Melchingen?“ Hrabě Ulrich III. Württemberský svraštil čelo. „Doufám, že mi sdělíte něco potěšitelného. Snad se mému příteli nepřihodila nějaká křivda?“

Posel sklonil hlavu. „Nechá vzkazovat, že je ve velmi dobrém rozpoložení, pouť mu osvěžila mysl i duši a zanedlouho vás navštíví zde na Hohenurachu, aby opět nabral sil, neboť zhubnul natolik, že jeho krejčí měl plné ruce práce, aby mu zúžil všechny šaty. Je vzdálen pouhých deset dní jízdy od Württemberska a hoří nedočkavostí, aby vám mohl povyprávět o svých dobrodružstvích, jakmile se pozdraví se svou chotí a porozhlédne po svém panství.“

Ulrich se pousmál. „Děkuji vám za potěšitelné novinky. Ať vám dají v kuchyni něco na posilněnou, než pojedete dál.“ Pokynul poslovi, a když ten odešel, obrátil se na Stefana von Burgau, hejtmana své tělesné stráže. „Je vše připraveno k honu?“

„Ano, pane. Můžeme kdykoli vyrazit.“

„Nuže vzhůru!“ Ulrich vyšel rázným krokem ze sálu. Čekala ho závažná rozhodnutí a nejlepší vnuknutí míval obvykle při štvanici. Krom toho nemládl a chtěl své tělo udržovat bojeschopné a při síle, jak nejdéle to šlo.

Lovecká společnost již stála na nádvoří Ulrichova hradu. Dvacet jedna rytířů, třicet honců a čtyři psovodi, ti všichni čekali od východu slunce na rozkaz k vyražení. Když Ulrich vyšel ven, všichni se uklonili. Nasedl na svého oře, zvedl ruku a už psi začali štěkat, koně frkat a na dlažbě zaklapala kopyta. Ulrich se usmíval. Miloval tenhle okamžik odjezdu. Každý den byl dar Boží a on se rád nechal obdarovávat.

Sjeli po strmé cestě vinoucí se jako had do údolí, obrátili se na západ a jeli podél úzkého potoka. Nořili se do lesa čím dál hlouběji. Ohaři velmi brzy zachytili stopu a psovodi je pustili z vodítek.

Ulrich pobídl koně ostruhami a za ním se hnali cestou necestou rytíři. Manželka ho stále znovu zapřísahala, aby zanechal lovu, že je příliš nebezpečný, a on jí dával stále znovu zapravdu. Lov byl dokonce velmi nebezpečný. Štvát se táhlým cvalem za kancem nebo jelenem bylo stejně odvážné jako rytířské klání nebo souboj na meče. Leckterý rytíř se z honu nevrátil – spadl z koně a srazil si vaz nebo si ho nabodl na páráky kanec. Přesně tohle nebezpečí však Ulrich miloval, vyvolávalo v něm pocit, že skutečně žije. Srdce mu tlouklo až v krku. Věděl, že mu zbývá ještě tak pět let, než bude příliš starý na útrapy lovu. A tuhle dobu chtěl využít. Co by to bylo za život pro muže, jako byl on, kdyby nečelil pořádným výzvám?

Přes cestu mu přeskákal jelen, v panice zakoulel očima a rozběhl se po úzké stezce. Ulrich strhl koně, postavil se ve třmenech, přenesl váhu dopředu, jednou rukou se chytil koňské hřívy a do druhé popadl krátké kopí. Jeho kůň přesně pochopil, co má v úmyslu, a dal se ihned do cvalu. Ulrich za sebou uslyšel, jak hejtman zaklel a vykřikl: „Hrabě! U všech svatých, zastavte!“

Ale Ulrich se už nenechal zbrzdit, musel jelena složit stůj co stůj. Byl to nádherný kus, desaterák. Takové zvíře vběhne člověku před kopí pouze jednou za život.

Větve švihaly Ulricha do obličeje. Jelen prudce zabočil. Na dostřel luku před sebou spatřil Ulrich mýtinu. Jaké to štěstí! Jeho kořist prchala v panice přesně tam, kde ji mohl nejsnáze složit. Krátce nato se prohnali okrajem lesa. Kůň zrychlil ještě víc; Ulrich se mohl vzpřímit a pustit se hřívy. Byl už jen několik loktů od své kořisti, protilehlý kraj lesa se blížil. Ulrich se chystal mrštit kopím, ale jeho kůň se zničehonic vzepjal na zadní a shodil ho.

Ulrich dopadl tvrdě na zem a levou nohou mu projela prudká bolest. Vykřikl. Omámeně se zvedl. Sotva cítil tělo, ohmatával si nohy a paže. Bolest poznenáhlu odezněla, nebyl tedy těžce raněn. Zase jednou měl štěstí. Náhle zahlédl po své pravici blížící se stín. „Co to k čertu…?“ Smrtelná hrůza mu projela všemi údy, bleskově se odkulil stranou, vyskočil na nohy a hnal se doprostřed mýtiny. Věděl už, proč kůň zpanikařil: Ani ne dvacet kroků od něj stál obrovitý medvěd na zadních tlapách a řval ze všech sil.

Ulrich se rozběhl. Snažil se dostat z dosahu zvířete, které ho mohlo zabít jediným úderem pracky. Po několika krocích zakopl o větev, ztratil rovnováhu a znovu upadl. Rychle se otočil směrem k medvědovi, který se spustil na všechny čtyři a hnal se k němu. Ulrichovi bušilo srdce. „Pryč odsud! Jenom pryč odsud!“ Chtěl vstát, ale poklesl v kolenou, levou nohou mu projela palčivá bolest. Teprve nyní si všiml, že hodně krvácí. V panice se rozhlédl. Kde jsou ostatní? Kde je jeho hejtman? Místo jeho mužů se na kraji lesa objevil druhý medvěd, mládě. Ještě tohle scházelo! Měl co dělat s medvědicí, která bránila svého potomka. Beze zbraně byl ztracený a jeho kopí leželo nedosažitelně daleko.

Ulrich se upřeně zahleděl na obrovský čenich zvířete. Jizva se táhla od nosu přes oko až k čelu. Medvědice se ani ne šest stop od něj opět vztyčila na zadní a blížila se k němu za příšerného řevu. Ulrich věděl přesně, co mu tím říkala: „Uteč! Uteč, nebo tě zabiju.“

Jenže nemohl chodit. Noha mu vypověděla službu. Snažil se lézt, ale sotva se hýbal z místa. Přinejmenším se neodplížil dost daleko na to, aby medvědí matku uklidnil. Znovu pohlédl ke kraji lesa. Po tělesné stráži pořád ještě ani památky. Dostal se předtím příliš dopředu, své muže setřásl. Pravděpodobně také zamířili jinam. Ulrich zasténal. Do vědomí mu znovu pronikly bolesti, ještě prudší než předtím, a připravily ho o jakoukoli jasnou myšlenku. Odvalil se stranou, a taktak stačil uhnout smrtící pracce. Potom ho opustily síly. „Pane, buď milostiv mé duši,“ zašeptal. „Odpusť mi mé hříchy a ochraňuj mou ženu i syny.“

Medvědice opět zařvala. Ulrich otevřel oči. Řev nebyl tentokrát výhrůžný, nýbrž bolestný. V rameni samice vězel šíp. Ulrich zaslechl svistot dalšího šípu. Medvědice se současně otočila. Šíp se jí zarazil ho hřbetu, stříkala krev.

Ulrich klesl hlavou vyčerpaně do mechu a zamumlal: „Pane Bože, děkuji ti.“

Přiblížily se chvatné kroky. Na obličej mu padl stín. Von Burgau. „Pane, slyšíte mě?“

Ulrich přikývl. „Moje noha. Nemůžu chodit.“

Hejtman prohmatal nohu. „Měl jste neuvěřitelné štěstí, pane. Váš kůň ke mně přiběhl. Jen proto jsem zamířil sem. Rána není hluboká a zdá se, že nohu nemáte zlomenou.“

Lovecká společnost se o něco později znovu shromáždila.

„Pročesejte les! Musíme tu medvědici najít a dorazit ji,“ přikázal Ulrich, sotva opět dosedl na koně. „Je to zlé zvíře, lidožroutka. Nemusela mě napadnout. Nebyl jsem už nebezpečný.“ Přimhouřil oči a pozorně si měřil kraj lesa. Medvědice měla u sebe mládě a to znamenalo, že musela obývat nepříliš vzdálenou jeskyni.

Zakrátko psi zvětřili její stopu a jen čtvrt míle od mýtiny lovci dohnali a dobili raněné zvíře.

Ulrich pozoroval mohutnou medvědici, která ho málem připravila o život. Znovu ho poučila o tom, že nelze podceňovat nástrahy lovu. „Kde je mládě?“ zeptal se hejtmana.

Ten ukázal na vchod do jeskyně. „Nejspíše uvnitř.“

Ulrich si sáhl na nohu. Tepající bolest mu připomněla setkání se smrtí. Zamračeně pozoroval jeskyni. Bez matky bylo i medvídě odsouzeno k záhubě. Ne, to se nemělo stát. Maličký měl žít – bude mu k užitku. Daruje medvídka císaři. Ano, to je dobrý nápad. Ulrich se vzpřímil. „Vytáhněte ho ven, ale nezraňte ho,“ přikázal.

„Zajisté, pane!“ Čtyři honci popadli síť, vlezli do jeskyně a vzápětí se odtamtud ozvalo prskání a řvaní, jako by bojovala vojska pekelná proti andělům nebeským. Náhle kvikot ustal a zanedlouho se ve vchodu do sluje objevil jeden z mužů a hned za ním druhý. Táhli za sebou ze všech sil síť a konečně v ní společně s dalším honcem vyvlekli mládě ven.

Ulrich spokojeně pozoroval své muže; podařilo se jim obvázat medvíděti tlamu. Proto tak najednou utichlo. Obrátil koně a chystal se vyjet, když v tom ho zarazil dutý výkřik přicházející z jeskyně. Ohlédl se. Další medvěd? To sotva, výkřik zněl jinak.

Z jeskyně se vyřítil čtvrtý honec a držel v ruce cosi kulatého. Vzápětí to ukázal na světle: lidskou lebku.

Ulrich povytáhl obočí. Skutečně tedy složili lidožroutku. Po zádech mu přeběhl mráz.

Honec sklopil oči. „Pane, je tam celá kostra. A muselo jít o vysoce postaveného pána.“ Natáhl volnou ruku. Na dlani leželo cosi třpytivého. „Musel nosit tenhle pečetní prsten.“

Ulrich si vzal prsten a prohlížel si ho. „Pane na nebesích, je to
možné?“ Pokřižoval se. „Pohřběte smrtelné ostatky toho muže. A zacházejte s nimi opatrně. Až budete hotovi, vydáme se na zpáteční cestu. Hon skončil.“

***

„Melisso, co se tak loudáš? Pospěš si, jinak nám prodají ty nejlepší kousky!“ zvolala zdola od schodů Irma.

Ulrich si vzal prsten a prohlížel si ho. „Pane na nebesích, je to možné?“ Pokřižoval se. „Pohřběte smrtelné o„Vždyť už jdu,“ odpověděla Melisanda. „Jenom si ještě musím nasadit karkulku.“ Odhrnula si vzpurný pramen vlasů za ucho. Jestlipak bude mít Gertruda stejně zrzavé vlasy? Zatím neměla na hlavě nic víc než světlé chmýří, ale Melisandina matka vždy tvrdila, že se dceři změnila barva na zářivě rudou, až když jí byly tři roky.

Melisanda si naučeným hmatem nasadila a upravila čepec. Jak bylo hezké vyjít si s přítelkyní na trh! O Gertrudu se postará Selmtrauda, a tak si nemusela dělat starosti. Wendel byl někde venku s matkou, od níž se zase nehnul Antonius. Kateřina byla sice u nich na návštěvě teprve jeden den, ale na Wendelovi už bylo vidět, jak mu její společnost prospívá. Melisanda by byla tchyni ráda přijala do svého domu – byla to slušná, dobrosrdečná žena, s níž se dobře obcovalo. A v mnoha věcech se Melisandě podobala. Ani jedna z nich by neudělala nic, co by se příčilo jejich přesvědčení, jen proto, že jim to nařídil manžel. A obě také střežily nejedno tajemství. Kateřinina tajemství však byla mnohem nevinnější než Melisandina. Kdyby Erhard Füger zjistil, že Kateřina potají navštěvuje syna a vnučku, vyletěl by zlostí z kůže. Jistě by se ale hned zase uklidnil. Kdyby se ovšem Wendel dozvěděl něco o Melisandině minulosti, znamenalo by to konec jejich manželství. Veškeré její životní štěstí záviselo na tom, že před ním skrývala pravdu.

Melisanda sáhla po košíku, ujistila se, že má měšec s penězi dobře schovaný pod šaty, a seběhla po schodech do kuchyně, kde už netrpělivě pobíhala sem tam Irma.

„No konečně! To kvůli tobě všichni říkají, že ženské nejsou nikdy hotové!“

„To říká ta pravá! Která z nás si vyzkouší troje šaty, než vyjde ze dveří?“ Melisanda šťouchla Irmu do boku, obě se zachichotaly a vydaly se na tržiště, které bylo od Fügerova domu, co by kamenem dohodil.

Irma se s Melisandou spřátelila, jen co se rusovláska přistěhovala s Wendelem do Rottweilu. Obě ženy se nedlouho předtím provdaly a několik týdnů poté, co Melisanda přivedla na svět Gertrudu, stala se Irma matkou syna. Irmin choť Lorentz byl zlatnický mistr a seděl spolu se svým otcem v městské radě. Byl velmi zámožný a měl velký vliv, a tak Wendelovi pomohl vybudovat obchod s vínem, když mu opatřil dobré čeledíny a postaral se o to, aby nový měšťan rychle obdržel potřebné dokumenty. Oba muži se setkávali jen příležitostně, neboť náleželi k různým cechům, jejich ženy se však vídaly tak často, jak jim to dovolily domácí povinnosti.

„Znáš Linnharta, syna konšela Thomase von Kastelrutha?“ Irma se šibalsky uchichtla.

Melisanda přikývla. Potkala Linnharta pouze jednou, ale zmínka o něm v ní vyvolala nemilou vzpomínku: Linnhart se podobal někomu, na nějž už nikdy nechtěla znovu pomyslet.

„Šušká se, že ho otec chce poslat do Novgorodu, aby se naučil v tamním hanzovním kontoru tvrdě pracovat a zkrotil svou bujnost,“ špitla Irma, zakrývajíc si rukou ústa. „Myslím, že jeho otec prostě už nemá chuť neustále platit odbytné za ztrátu věnečku.“

„Prznil počestné panny?“ Melisanda cítila, jak se v ní vzmáhá zlost. A zděšení. Linnhart se podobal muži, na nějž by nejraději zapomněla, nejen zevnějškem, jak se zdálo. Očividně se všude našli mladí muži, jejichž noblesní vzhled klamně zakrýval jejich skutečnou povahu.

„K tomu přece patří vždy dva, ne? Krom toho…“ Irma se zastavila a pošeptala Melisandě do ucha: „Co myslíš, kolik domnělých panen má u sebe o svatební noci lahvičku s kuřecí krví?“

Melisanda na okamžik oněměla. Jak může někdo takhle podvádět? Chtěla dát Irmě najevo své rozhořčení, rychle však svou poznámku spolkla, když ji napadlo, že ona sama je největší podvodnice ze všech. Neměla právo soudit druhé. To, že byla o svatební noci ještě nevinná, bylo asi tak jediné, v čem Wendelovi nelhala. Pohlédla na přítelkyni. „Irmo, co ty všechno nevíš? Ty znáš ženy, které vyvinily pomocí kuřecí krve?“

„Ale neříkej to dál!“

Melisanda zavrtěla hlavou a zvedla ruku k přísaze. „Na mou čest, budu mlčet jako hrob.“

„Linnhartova vlastní matka!“

„Ne? Irmo, ty si ze mě tropíš šašky.“

„Je to pravda. Moje matka jí tehdy pomohla obstarat krev, obě se přátelily. Ale ticho! Podívej, tamhle jedou rytíři. Nevypadají nádherně?“ Irmě zasvítily oči. „Jednoho takového jsem si měla vzít, bydlela bych teď jako hraběnka na hradě. Jaký to musí být báječný život! Pořád samé slavnosti, hudba, tanec a stoly prohýbající se pod těmi nejlahodnějšími chody.“

„Já nevím.“ Melisanda si měřila jezdce, kteří se k nim blížili od městské brány. Podezřívavě si prohlížela výstroj, koně a zbroj. Hledí přileb měli uzavřená a zakrývali si obličeje.

Lidé chvatně ustupovali stranou a dělali rytířům místo, ti se však zastavili jen několik kroků před Melisandou a Irmou. Když otevřeli hledí, Melisandě se podlomila kolena.

„Co se děje, Mel?“ Irma zatahala Melisandu za rameno. „Narovnej se a prohlédni si ty nádherné mužské! Něco tak fešného neuvidíš každý den.“

„Okamžik, Irmo, já…“ Melisanda pracně potlačila třas. S jedním z mužů se už jednou potkala – před více než dvěma lety na panském dvoře u Hülbenu, když byla ještě Mechthilda, děvečka na útěku. Co tu chce ten chlap? Je snad někde nablízku také von Säckingen? Melisanda opatrně vzhlédla. Kde je tenhle ničema, nemůže být jeho pán daleko. Eberhard von Säckingen a jeho muži tehdy statek zpustošili, zničili většinu zimních zásob a vposledku ukradli cennou liščí kožešinu. Zatímco vojáci řádili, jejich pán nespustil z Melisandy oči. Zíral na ni, jako by měl na čele třetí oko. O tři měsíce později ta běsnící smečka panský dvůr vypálila. Melisandě se podařilo uprchnout v poslední chvíli. Posléze se dozvěděla, že von Säckingen žháře zadržel a předal je soudu. A ještě celé týdny po požáru nechal děvečku Mechthildu hledat. Netušila, proč to dělal, ale vyvolávalo to v ní strach.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Slzy katovy schovanky.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.