Claire Heywoodová

DCERY SPARTY

IKAR

Přeložila Karolína Limrová

Copyright © Claire Heywood, 2021

Translation © Karolina Limrová, 2021

All rights reserved.

The right of Claire Heywood to be identified as the Author of the Work has been asserted by her in accordance with the Copyright, Designs and Patents Act1988.

First published in Great Britain in 2021 by Hodder & Stoughton

An Hachette UK company

ISBN 978-80-249-4674-0

Mé sestře Lauren

„Není hroznější tvor ni drzejší, nežli je žena, pokud k tak zločinným skutkům se rozhodne v srdci, tak jako ona si smyslila též čin hnusný…

… hanbou tak pokryla sebe a v budoucnu rovněž i všechny útlounké ženy, i takovou ovšem, jež koná jen dobro.“

Homér, Odyssea

„Ta, jež se stala zhoubou Tróje i své vlasti…“

Vergilius, Aeneis

PROLOG

Seděla úplně ztuhlá, ruce měla pokryté krví. Když zavřela oči, stále to viděla. Pevně semkla oční víčka, v tichu se ozýval jen její trhaný dech. A stále to měla před očima. Bílá se zbarvila do ruda. Mrtvé oči.

Roztřesené ruce ponořila do vody, dříve čirou tekutinou se rozběhly krvavé stružky. Pak ještě předloktí a lokty, dokud voda zcela neztmavla a nemusela být vyměněna. A znovu. Dokonce i potom, když měla ruce opět bílé a temná voda byla odnesena, i potom, co ustal ten třas, ona v duchu stále viděla jen rudou.

Jak to mohlo zajít tak daleko? Jak se vlastně rodí zlo? Bylo to dílo bohů? Trest za nějaký hřích? Nebo si tam nahoře prostě jen netečně sedí a dívají se, jak jeden kámen vrazí do druhého a ten zase do dalšího? Prázdné tváře, které po sesuvu půdy pomrkávají v prachu.

ČÁST 1.

1

Klytaimnéstra

„Klytaimnéstro! Snaž se trochu, děvče! Vřeteno ti poskakuje sem a tam!“

Zvuk vlastního jména přivolal Klytaimnéstřinu pozornost. Vřeteno jí před očima hopsalo a pečlivě navinuté vlákno se divoce rozmotávalo. Zastavila je.

„To se ti vůbec nepodobá, Nestro,“ sykla nesouhlasně Tekla a vrátila se ke své práci. Chůvino obočí zůstávalo zamračené, ale aspoň ji zase oslovila Nestro. Klytaimnéstře se její celé jméno nikdy nelíbilo. Bylo příliš dlouhé a obtížně se vyslovovalo. O to hůř znělo, když ho používal někdo s ostrým jazykem. Díky její sestře jí však začali říkat Nestro. Když byla Helena malá, nedokázala vyslovit celé jméno a zkrácená podoba, kterou místo něj používala, se ujala.

Helena seděla vedle ní. Celé odpoledne předly vlnu a Klytaimnéstru od dlouhého držení přeslice začínala bolet ruka. Helena sledovala otáčení přadena a polohlasně si přitom prozpěvovala. Měla příjemný hlas, ale znala jen polovinu slov, a tak neustále opakovala stejnou sloku. Klytaimnéstra by byla ráda, kdyby s tím přestala.

Ženský pokoj byl temný, jeho stěny holé a vzduch se zdál těžký a nehybný. Stejně jako v ostatních místnostech vnitřního paláce v něm nebyla žádná okna, jimiž by dovnitř proudilo denní světlo, a nedostal se tam ani čerstvý vánek. Bylo léto a teplota v pokoji plném žen, lamp a pochodní osvětlujících jejich tmavé hlavy a bílé ruce neustále stoupala.

Klytaimnéstra se ohlédla do nejsvětlejšího kouta pokoje a ucítila, jak se jí vlněné šaty lepí na záda pokrytá potem. Dívala se na tkalcovské stavy, tři ohromné dřevěné rámy s napůl dokončenými vlněnými tkaninami. V poslední době se pracovalo pouze na dvou a práce byla svěřena jen těm nejzručnějším domácím otrokům. Obdivně a tak trouchu závistivě je pozorovala, jak proplétají člunek tam a zpět a vlákno po vláknu tvoří krásné vzory. Bylo to jako sledovat hypnotický tanec nebo hru na nějaký složitý nástroj.

„Tak si říkám,“ ozvala se Tekla, „že bychom tě brzy mohli vzít ke stavu.“

„Vážně?“ odvětila Klytaimnéstra a odpoutala pohled od roztančených rukou.

„Už je ti jedenáct. Za pár let se vdáš, a co bys to byla za manželku, kdybys neuměla tkát?“

„To bych moc ráda,“ odpověděla a vděčně přikývla. Tkaní rozhodně vypadalo jako mnohem zajímavější činnost než předení.

Helena přestala zpívat. „A můžu i já?“

Klytaimnéstra protočila oči. Helena vždycky chtěla dělat totéž, co ona, ačkoli byla o dva roky mladší. Nikdy dřív zájem o tkalcovský stav neprojevila.

„Myslím, že jsi na to ještě poněkud mladá, má paní Heleno. Však se brzy dočkáš.“

Helena teatrálně našpulila pusu a prudce se obrátila zpět k předení. Klytaimnéstra ale věděla, že sestra na trucování brzy zapomene. Po chvíli se z její tváře skutečně ztratil nespokojený výraz a veškerou pozornost opět pohltil pohyb vřetena.

Všechny tři pak ještě nějakou dobu pokračovaly v práci, dokud Tekla neřekla: „Myslím, že pro dnešek bylo práce dost. Co kdybyste si šly vzít něco k jídlu?“

Klytaimnéstra zastavila vřeteno. „Mohly bychom jít před večeří ven a chvíli si hrát? Ještě není tma. Nesnáším, když musím být celý den zavřená uvnitř.“

„Ach ano, smíme?“ přidala se Helena.

Tekla zaváhala.

„Asi ano,“ povzdechla si. „Ale musíte si s sebou vzít nějakou otrokyni. Abyste nebyly samy.“

„Ale budeme přece spolu!“ protestovala Klytaimnéstra. „Když nás někdo hlídá, není to legrace.“ Upřela na Teklu prosebný pohled, ale chůva byla neoblomná.

„Tak dobře,“ ustoupila Nestra s rozhořčeným odfrknutím. „Vezmeme si Agátu.“ Dívka byla věkem přesně mezi Klytaimnéstrou a Helenou a byla s ní větší zábava než s kýmkoli, koho by jim jako dozor vybrala Tekla.

Chůva nevypadala zrovna přesvědčeně, ale nakonec přikývla.

„Agáto! Jdeme si hrát ven. Pojď s námi,“ zavolala Klytaimnéstra na druhou stranu místnosti, než si to Tekla mohla rozmyslet. Se sklopenou hlavou se k nim přišourala malá otrokyně. To už Nestra chytila Helenu za ruku a vedla ji ke dveřím. Všechny tři byly v polovině chodby, když za nimi Tekla zavolala: „Držte se u paláce! A nezůstávejte venku moc dlouho, nebo zhnědnete jako pasačky! A kdo by si vás pak vzal?“

Tři dívky opustily palác a vydaly se z kopce na louku. Vedla je Klytaimnéstra. Tráva byla vysoká, vysušená semena se cestou přichytávala na šaty. Nad hlavou jim šumělo listí řídkého stromového porostu a ona byla ráda, že na pažích cítí svěží vítr, obzvlášť po tak dlouhé době, kterou musela strávit v dámském pokoji. Jakmile došly dostatečně daleko, aby na ně nebylo vidět z paláce, zastavila se.

„Na co si budeme hrát?“ zeptala se těch dvou.

„Já budu princezna,“ řekla bez váhání Helena. „A Agáta bude moje služka.“

Agáta plaše přikývla.

„Ale ty přece jsi princezna,“ zlobila se Klytaimnéstra. „Nechceš si hrát na někoho jiného? Třeba na čarodějku, na pirátku nebo třeba na strašidlo?“

„Ne-e. Já jsem vždycky princezna.“

„Tak jo, dobře. A já budu král,“ povzdechla si Klytaimnéstra. Zjistila, že je mnohem snazší, když nechá Helenu, aby bylo po jejím. Jinak by se totiž rozbrečela.

Helena si odfrkla. „Nemůžeš být král, Nestro. Jsi holka!“ Přitom pohlédla na Agátu a očima ji vyzývala, aby se připojila k jejímu vtipu. Agáta se tiše zahihňala, ale jakmile na ni Nestra vrhla káravý pohled, ztichla a sklopila oči.

„Fajn. Můžeš být princezna, Heleno. A ty budeš její otrokyně, Agáto. Já budu chůva.“ Na okamžik se zamyslela. „Budu ale chůva, která umí vařit kouzelné lektvary,“ dodala.

„Na co si hrajete?“

Ten hlas se ozval odněkud za jejich zády. Chlapecký hlas. Klytaimnéstra se otočila, aby se podívala, kdo to řekl.

Hoch se k nim loudal přerostlou trávou a nebyl dál než na několik kroků. Byl o něco starší než ony – měl vysokou postavu, ale ještě mu nenarostly první vousy. Vlasy měl dlouhé a tmavé a jeho úsměv způsobil, že se Klytaimnéstra náhle cítila poněkud nesměle. Viděla ho už před několika dny, kdy se svým otcem dorazil do paláce. Šlo o nějakou diplomatickou návštěvu, myslela si, nebo prostě jen projížděli. Lidé sem neustále přicházeli a zase odcházeli, jejich cesta vedla horami, nebo zezdola od pobřeží. Oheň v domě jejího otce hořel neustále, ale tak mladého hosta tu vídali jen zřídka. Jedinými mladíky vznešené krve, kteří se objevovali kolem, byli její vlastní bratři, dvojčata Kastor a Pollux. Ti ale byli už příliš velcí, než aby si s děvčaty hráli. Tekla navíc prohlásila, že není vhodné, aby si princezny hrály se syny otroků. Ale s tímhle klukem by si hrát mohly, nebo ne? Byl to přece host.

„A-ahoj,“ pozdravila Klytaimnéstra. Jazyk v ústech se jí náhle zdál nějak neobratný. „Zrovna jsme si chtěly hrát na princezny.“ Otřásla se, když si uvědomila, jak to znělo dětinsky, a spěšně dodala: „Je to jen taková hloupost, ale Helena si chtěla hrát. Můžeme dělat něco jiného, jestli se chceš přidat.“

Znovu se objevil ten úsměv. „Ne, hra na princezny bude fajn.“

Klytaimnéstra se obávala, že si z nich dělá legraci, ale aspoň si chtěl hrát. „Jak se jmenuješ?“ zeptala se.

„Théseus. Otec a já jsme přijeli na návštěvu z Athén.“

„Théseus,“ zopakovala. „Tak dobře. Helena chtěla být princeznou a tady Agáta – to je naše otrokyně – jí bude sloužit. Já jsem chůva, která umí připravovat kouzelné lektvary. Na co si chceš hrát ty?“

„Já budu cizí král. Veliký válečník.“

Klytaimnéstra se usmála. Líbilo se jí, že se do toho tak ochotně vpravil. „Co kdyby tvá loď ztroskotala na pobřeží a já bych tě našla a dala bych ti lektvar a…“

Ale Théseus jako by ji neposlouchal. Odvrátil se od ní a zadíval se na Helenu.

„Skutečně vypadáš jako princezna, má paní,“ řekl a s rozmáchlým gestem se uklonil. „Máš ty nejzářivější vlasy, jaké jsem kdy viděl.“ Zvedl ruku, jako by se jich chtěl dotknout. „Jsou jako oheň. A máš tak bílou pleť, jsi jako skutečná dáma. Vsadím se, že budeš stejně krásná jako samotná Héra, až plně rozkveteš.

Helena se zahihňala, ale Klytaimnéstru to zlobilo. Lidé neustále chválili Heleniny vlasy. Nechápala, co je na nich tak zvláštního. A její pleť byla stejně jasná jako sestřina. Ona byla navíc mnohem blíž k onomu „plnému rozkvětu“, kdežto Helena měla hrudník plochý jako chlapec.

Pokusila se přilákat jeho pozornost zpátky ke hře. „Každopádně jsem si myslela, že bys jako ztroskotal…“

Théseus ji přerušil: „A co když jsem se zrovna vrátil z bitvy a mám zranění, která je třeba ošetřit? Musíš jít a nasbírat byliny.“

„Tak dobře.“ Klytaimnéstra se usmála, spokojená, že dostala důležitou roli. „Půjdu to udělat.“

Odešla kousek dál od ostatních směrem k řece a představovala si, že putuje po horách a pátrá po léčivých bylinách. Sehnula se, aby utrhla rostlinku s malými bílými květy, a slyšela, jak Helena udílí Agátě rozkazy. Pokračovala pak ještě dál, dokud Helenino brebentění a smích nezanikly v zurčení řeky. Zastavila se, aby si v čiré vodě umyla ruce, ale vlněný prach se jí dál tvrdohlavě lepil na kůži. Ostatně jako vždycky. Podél řeky moc zajímavých rostlin nenašla, ale přesto utrhla pár divokých květin a nějakou trávu. Přemýšlela, jestli by měla předstírat, že dává Théseovi na ránu obklad. Ještě nikdy se žádného chlapce nedotýkala. Jen vlastních bratrů, a ti se nepočítají.

Když byla spokojená, kolik léčivých bylin našla, udělala z nich kytici a vydala se zpátky do středu louky. Jak se ale blížila k místu, kde zanechala ostatní, cítila, že něco není v pořádku. A potom si to uvědomila. Helenin hlas už nebylo slyšet. Přidala do kroku.

Byla už téměř na místě a uvědomila si, že Helenu ani nevidí. Ani Thésea. Ani Agátu. Rozhlédla se po louce a zamžourala do zapadajícího slunce.

Rozběhla se. Panika jí sevřela hrdlo. Hlupačka hloupá! Neměla Helenu nechávat samotnou. Jestli se jí něco stalo, bude to jen její vina. Měly jedna na druhou dávat pozor. Co jestli se připlížil vlk? Nebo medvěd? Obvykle si tak blízko k paláci netroufali, ale to neznamená, že se to nestávalo. Nebo co když je někdo unesl? Mohli je chytit otrokáři, nebo se někdo prostě chopil příležitosti. Théseus ještě nebyl dost starý, aby dokázal bojovat s dospělým mužem.

Už musela být na místě, kde je předtím nechala. Nikde ani stopa. Běžela dál. Jedna noha se jí najednou do něčeho zapletla a ona se svalila do trávy.

„Au!“ ozvalo se tiše.

Klytaimnéstra si sedla a uviděla, o co vlastně zakopla.

„Agáto? Proč ležíš v trávě? Kde je Helena?“

Otrokyně se držela za břicho v místech, kam ji Klytaimnéstra kopla. S bolestí v hlase odpověděla: „Hraje si s Théseem. Řekl, že ji unáší, a bodl mě – samozřejmě jenom jako – a pak řekl, že jsem mrtvá a musím ležet a být zticha. Slyšela jsem, jak běželi pryč, ale nevím kam. Byla jsem mrtvá.“

Klytaimnéstře se sevřely útroby. „Ty hloupá! Nemůžeš Helenu nechávat samotnou s chlapcem!“ Vyskočila. „Budeme z toho mít velké problémy,“ zasténala částečně sama pro sebe.

Agáta vykulila oči a zatvářila se vyděšeně. Objevily se i první slzy. „Je mi to líto, paní. Omlouvám se,“ řekla a hlas jí přitom selhal. „Když já jsem se ho bála.“

„Tvé omluvy nikomu nepomůžou,“ odbyla ji Klytaimnéstra. „Musíme je najít.“ Přiložila si dlaně k ústům a zavolala: „Heleno!“ Zhluboka se nadechla. „HELENO!“

Rozhlížela se po louce a otáčela se, dokud neudělala celý kruh. Nebylo po nich ani památky a nedalo se určit, kudy odešli. Znovu se rozběhla. Bude lepší začít někde hledat než nehledat vůbec. Po několika krocích se však zastavila.

„Nemá smysl za nimi běžet. Mohly bychom se ztratit i my a nikdo by se nedozvěděl, co se stalo. Musíme to říct mému otci.“

Agáta už naplno plakala. „Ale budeme z toho mít potíže.“

„Na to je pozdě. Pojďme!“ Klytaimnéstra ji popadla za zápěstí a rozběhla se k paláci. Agátu přitom vlekla za sebou.

Klytaimnéstře připadalo, že je v pokoji zamčená celé hodiny, ačkoli světlo napovídalo, že slunce ještě nezapadlo. Tak dlouho to tedy být nemohlo. Přála si, aby jí někdo řekl, co se děje. Našli Helenu? Byla v pořádku? Neměla tu ani Agátu, aby se o své obavy mohla podělit. A o pocit viny. Když ji tu otec zamykal, otrokyni si nechal u sebe. Příšerně se zlobil. Vlastně ne, spíš se hodně bál. Ještě nikdy neviděla, že by se otec tak strachoval. Vyslal Kastora a Polluxe na koních a s nimi i celou pěší palácovou gardu, aby Helenu a chlapce našli.

Čas ubíhal. Klytaimnéstra si pohrávala s vlasy, tahala se za ně a různě je zaplétala. Seděla jako hromádka neštěstí na kraji postele a uvažovala o věcech, které se mohly přihodit. I kdyby Helena a Théseus byli v bezpečí, stále spolu byli sami. Klytaimnéstra věděla, co chlapci dělají dívkám. Co muži dělají ženám. Tekla jí to všechno vysvětlila, když se jí Nestra zeptala, proč ovce lezou jedna druhé na záda. A pokud se něco takového stalo Heleně… už nikdy by se nemohla dobře vdát. Klytaimnéstře se udělalo špatně. Selhala a zklamala svou sestru. A to byla obvykle tak zodpovědná. Helena byla ještě malá a často se chovala pošetile, ale Klytaimnéstra vždycky dávala pozor, aby se jí nic nestalo. Dnes se ale zachovala velmi hloupě. Proč se musela tak zoufale snažit, aby si ji Théseus oblíbil? Vždyť to byl jen hloupý kluk. Helena pro ni znamenala víc než jakýkoli kluk. Víc než kdokoli na celém světě.

Rozplakala se. Byly to tiché, hněvivé slzy. Zlobila se na Thésea. Zlobila se na krásnou, pošetilou Helenu. Zlobila se na sebe.

Potom uslyšela, že se závora na jejích dveřích zvedá. Rychle si otřela slzy z tváří a vstala. Celým srdcem doufala, že je to Helena.

Když se však dveře otevřely, dovnitř vklopýtala Agáta, kterou kdosi zezadu postrčil. Žalostně vykřikla a dveře se za ní zavřely. Tvář měla mokrou od pláče, její oči byly zarudlé a oteklé. Šourala se jen pár kroků, ale pak se zastavila, jako by už nemohla dál. Stála tam jako přimrazená a nataženou rukou se přidržovala nejbližší stěny.

„Agáto?“ oslovila ji opatrně Klytaimnéstra. Bylo jasné, že něco není v pořádku. Otrokyně plakala už předtím, když vyprávěly otci, co se stalo. Byly to protivné, vystrašené slzy, na které v tu chvíli neměli čas. Ale ten strach, jenž měla v očích předtím, nyní nahradilo něco mnohem znepokojivějšího. Prázdnota. Klytaimnéstra k ní přistoupila blíž. A pak ještě kousek. Teprve když dospěla až k ní, to uviděla. Ve světle blikající lampy se na Agátiných útlých zádech objevily rány zasazené v pravidelných pruzích. Její bílé šaty nasákly rudou krví. Když Klytaimnéstra uviděla, jak mezi cáry prosvítá roztrhaná kůže, zvedl se jí žaludek. Byla tedy bita. Přesně toho se tolik bála.

„Ach Agáto,“ vydechla Klytaimnéstra. Napřáhla ruce, aby ji objala, ale všimla si, jak sebou dívka trhla. „Je mi to tak líto. Měla jsem mu říct, že to byla i moje vina…“

„On ví, že byla,“ odvětila Agáta dutě. „Proto mě sem poslal. Abys to viděla.“

Klytaimnéstra se zatvářila zmateně.

„Tebe zbít nemůže,“ zašeptala otrokyně. „Zůstaly by ti jizvy.“

Klytaimnéstru zaplavilo náhlé pochopení a svěsila hlavu. Otec ji trestal prostřednictvím Agáty. Z toho pomyšlení se jí znovu udělalo špatně. Jistě ji ztloukl o to hůř, jen aby jí uštědřil lekci. Aby viděla její bolest. Otec nebyl zlý člověk, ale když bylo třeba, dokázal se chovat chladně. Bezpečnost jeho dětí pro něj byla velmi důležitá.

Chtěla by Agátu obejmout, omýt jí rány, ale bála se, aby jí ještě víc neublížila.

„Nevíš něco o Heleně?“ zeptala se tiše.

Agáta zavrtěla hlavou a sklopila oči.

A čas běžel dál. Agáta občas vzlykla, ale kromě toho byl celý pokoj ponořený do ticha. Obě seděly na Klytaimnéstřině posteli a čekaly. Agátina krev odkapávala do přikrývek a zanechávala na nich skvrny, ale Klytaimnéstře to nevadilo. Vzala otrokyni za rozechvělé ruce a držela je ve svých.

Z chodby se ozval nějaký hluk. Klytaimnéstřiny oči se zabořily do dveří. Prosím, ať jsou to dobré zprávy. Prosím, ať je v pořádku.

Když se otevřely, ve světle pronikajícím dovnitř se objevil otec.

„Našli jsme ji,“ řekl, ale neusmíval se. Obočí měl zamračené a ve tváři se mu zračila hluboká únava. Očima zalétl k Agátě, ale pak je zase odvrátil. Vypadal smutně. Ustoupil stranou a hle, za ním stála Helena. Oči jí zářily jako vždycky, ale tvářila se rozpačitě. Když popoběhla dovnitř, otec vycouval ven a zavřel za sebou dveře.

Jakmile byly samy, Klytaimnéstra vyskočila a sestru objala.

„Co se stalo? Kam jste odešli? Jsi v pořádku?“ Prohledávala Helenu pohledem od hlavy k patám a hledala známky nějakého zranění.

„Nic mi není. Jen jsme si hráli. Nechápu, proč se všichni tolik báli.“ Vlasy si přehodila přes rameno. „Théseus mě unesl. Pak jsme dole po proudu řeky našli jeskyni a schovali jsme se tam.“

„Ale… nedotýkal se tě nějak, Heleno?“ zeptala se Klytaimnéstra.

„Jestli se mě nedotýkal? Otec chtěl vědět totéž. Dokonce se mnou tvrdě zatřásl, když se na to ptal. Bolelo to.“ Zamračeně si promnula horní část paží.

„A co jsi mu řekla, Heleno? Dotýkal se tě?“

Helena protočila oči. „Ano, dotýkal. Když jsme utekli Agátě, držel mě za ruku. A v jeskyni mě hladil po vlasech. A… a potom mě políbil,“ řekla a plaše se usmála. Červenala se, ale v jejím výrazu bylo i něco dalšího. Klytaimnéstra si uvědomila, že je to pýcha.

„Políbil tě?! A… a to je všechno? Nic víc se nestalo?“

Helena se teď zatvářila trochu vystrašeně, protože postřehla obavy v sestřině hlase. „Požádal mě, abych mu zazpívala a zatančila. A pak už nás našel Pollux.“ Začínala být rozrušená. „To je všechno. Byl moc milý. Pořád mi říkal, jak jsem hezká. A otec ho teď posílá pryč. Vsadím se, že než se objeví nějaký další hoch, s nímž bychom si mohly hrát, uplynou celé věky.“

„Skutečně, Heleno? Nic víc se nestalo?“ naléhala Klytaimnéstra.

Helena přisvědčila.

„Pak je všechno v pořádku.“ Úlevně si oddechla a konečně si dovolila úsměv. „Nakonec se tedy nic hrozného nestalo.“ Jakmile to však vyslovila, uvědomila si, že za ní sedí Agáta. Nebyla si jistá, jestli si Helena vůbec všimla, že je tu s nimi.

2

Helena

Byl to nudný den. Popravdě řečeno, byl to nudný měsíc. Od chvíle, kdy se Théseus a jeho otec vrátili do Atén, všechny dny byly stejné. Stejné jako vždycky. Vlna se otáčela a otáčela, až se Heleně zdálo, že se protáčejí i její oči. A dnešek byl ještě horší, protože s ní nebyla Nestra a nedělala jí společnost. Její sestra se totiž konečně začala učit tkát na stavu, a tak Helena zůstala celý den jen s Teklou. Chůva jí vyprávěla různé příběhy, ale ona je všechny dávno znala. Byly to pohádky pro děti. Copak si Tekla neuvědomovala, že už je velká? Chtěla poslouchat příběhy pro dospělé. Příběhy, které se skutečně staly. O nebezpečí a zradě, pomstě a lásce. Hlavně o lásce. Nestra jí takové příběhy občas vyprávěla, ale všechny byly vymyšlené.

Odpoledne se pomalu chýlilo k večeru. Helena si to alespoň myslela. V dámském pokoji strávila celé hodiny. Slunce se jistě brzy začne sklánět k západu.

„Můžu už skončit?“ zeptala se Tekly.

Chůva si zamračeně prohlížela klubíčka vlny v Helenině košíku. „Ano, myslím, že pro dnešek to stačí.“

Helena se ohlédla do rohu místnosti, kde u tkalcovského stavu seděla její sestra. Byla s ní otrokyně, která jí dávala instrukce. Helena otevřela ústa.

„Tvá sestra má moc práce,“ řekla Tekla. „Neruš ji.“ Chůva pak pohlédla na strážce, který stál na druhé straně u vstupních dveří. Nařídil mu to Helenin otec. „Můžeš požádat strážce, aby tě doprovodil ven. A jestli chceš, vezmi s sebou i Agátu.“

Helena se zaškaredila. S Agátou už nebyla žádná legrace. Zdála se ještě tišší než dřív a neustále se hrozně bála, že se dostanou do potíží.

„Nechci si hrát s Agátou,“ odvětila Helena, ale jen potichu. Otrokyně totiž seděla na druhé straně pokoje a ona nechtěla, aby ji slyšela.

„Tak proč nejdeš na chvíli posedět se svými rodiči? Touto dobou by mohli být stále v krbové síni. Jistě tě rádi uvidí.“

Helena váhala. Ráda sedávala otci na klíně. Objímal ji a rozesmíval a vyprávěl o tom, co se kde děje. Ale pokud tam bude i matka… Helena se v její přítomnosti nikdy nedokázala uvolnit. Ne že by to byla krutá žena. To nikdy. A občas se dokázala chovat skutečně laskavě. Ale jindy byla chladná a odtažitá. Občas kolem sebe v paláci prošly a ona předstírala, že Helenu nevidí, ačkoli se jejich pohledy na okamžik střetly. Matka ale rychle odvrátila oči. A jindy zase opustila místnost, jakmile Helena vstoupila. Prohlašovala, že je unavená a necítí se dobře. Před několika měsíci viděla Helena matku s Klytaimnéstrou, jak spolu sedí u krbu. Společně předly vlnu, povídaly si a smály se. Helena se k nim velice toužila připojit, ale jakmile ji matka uviděla, sbalila vlnu a omluvila se. Bylo to jako rána do žaludku. Proč s ní matka nesedávala, jako to dělala s Nestrou? Jako by ji na Heleně něco odpuzovalo.

Rozhodla se, že nebude riskovat další hodinu Tekliných historek, odložila přeslici a vydala se ke dveřím, kde stál strážce. Třeba otce opravdu najde v krbové síni. Zamířila kolem strážného na chodbu a on ji automaticky následoval. Nejdřív jí lezlo na nervy, že se palácem nesmí pohybovat sama jako dřív, ale teď už si na ten neustálý stín za zády zvykla.

Brzy dospěla ke vstupu do síně, která ležela v samém srdci paláce, hned u centrálního nádvoří. Zastavila se na kryté verandě a pootevřenými dveřmi nahlédla dovnitř. V nejvzdálenější části komnaty stál otcův trůn. Byl prázdný. Pokleslo jí srdce. Uprostřed sálu na zdobené židli vedle trůnu seděla matka, ozářená jasným světlem ohně v krbu. Jedinou další osobou v místnosti byla jedna z matčiných otrokyň. Obě ženy tam mlčky seděly a předly.

Helena se nechtěla najednou otočit a odejít, aby před strážným nevypadala hloupě. A matka navíc mohla mít dobrou náladu. Člověk nikdy neví. Zhluboka se nadechla a prošla dveřmi.

Když procházela kolem kruhového krbu, matka vzhlédla. A usmála se. Helena si úlevně oddechla, úsměv jí oplatila a přidala do kroku.

„Heleno, pojď se se mnou posadit ke krbu,“ vybídla ji matka, když se blížila. Byla to úplně prostá prosba, ale Helenino srdce pookřálo. Nic jiného si ani nepřála. Matka byla tak krásná a elegantní! Helena s ní toužila trávit čas, potěšit ji. Chtěla být jako ona.

Po obvodu komnaty stálo několik stoliček. Jednu z nich si vybrala a donesla ji k matce. Pro jistotu mezi nimi nechala volný prostor, protože nechtěla pokoušet štěstí.

Znovu oddychla a cítila, že se jí uvolnila ramena. Po tváři se jí rozlil spokojený úsměv. Krbová síň byla jejím nejoblíbenějším místem v celém paláci. Díky ohni, který hořel přímo uprostřed, byla vždycky světlá a vyhřátá. Dokonce i v noci. Ve dne čtvercovým otvorem ve stropě pronikaly dovnitř sluneční paprsky a ozařovaly zářivé fresky pokrývající stěny. Scenérie z lovů, pánských hostin a dámských honosných suknic. Všechny v té záplavě modrých, červených a žlutých odstínů jako by ožívaly. Heleně se nejvíc líbily malby zvířat. Lev, medvěd a vznešený jelen, skákali a otáčeli se. Byli divocí a překrásní.

Matka pokračovala v předení a mlčela. Postupně uvolňovala sytě purpurovou vlnu z přeslice na vřeteno a uhlazovala ji svými dlouhými bělostnými prsty. Helena si vybavila, jaké to bylo, když se ty prsty dotýkaly její kůže. Jejich konejšivý chlad, jejich tvrdost způsobenou léty předení. Ruce ženy nikdy nezůstávaly v klidu. Dokonce i královna musela příst, tkát a šít. Avšak královna spřádala tu nejjemnější vlnu a tkala nejvzácnější látky. Látky pro krále.

„Co z toho bude?“ zeptala se Helena a plaše pohlédla na matku.

„Plášť pro tvého otce. Až pojede do války, bude potřebovat ten nejvybranější plášť.“

Válka? Heleninou hrudí pronikl osten strachu.

Matka jí to musela vyčíst z tváře, protože řekla: „Neboj se dítě. Otec jen musí pomoct jednomu ze svých přátel. Nebude pryč dlouho. A bohové ho zachovají na živu.“ Povzbudivě se na Helenu usmála, ale tvářila se, jako by nevěřila vlastním slovům.

„Kdy k tomu dojde?“ zeptala se Helena.

„Jakmile shromáždí své muže. A jakmile dokončím jeho plášť,“ dodala s drobným úsměvem.

„Tak musíš přestat!“ zvolala zapáleně Helena. „Přestaň příst. Když mu neutkáš plášť, nemůže odjet!“

Matka se tiše zasmála. „Takhle to nefunguje, Heleno. Pojede tam s pláštěm i bez něj. A my chceme, aby mu cestou bylo teplo, nebo ne? A chceme, aby vypadal vznešeně. Každý, kdo ho uvidí, pak řekne: ‚To je nějaký veliký král.‘“

Helena přikývla, ale byla vystrašená. Mohla být sice ještě velice mladá, ale chápala, jak to ve válce chodí. Muži odjeli a už nikdy se nevrátili.

„Poslyš, Heleno, máš velmi neupravené vlasy,“ pokárala ji matka. „Nevím, kdo ti dnes ráno upravoval účes, ale neudělal to dostatečně pevně. Nahoře se to celé uvolnilo.“ Gestem ruky pobídla otrokyni, která seděla za ní, a ta ihned vyskočila. „Nemůžeme to tak nechat. Co kdybys nechala Melissu, aby to dala do pořádku?“

Heleně bylo jasné, že se jen snaží změnit téma, ale poslušně přikývla. Tuhle otrokyni neznala. Musela být v paláci nová. Byla mladá a obyčejná, měla oválnou tvář a laskavý úsměv. Helena se narovnala a brzy už cítila služčiny prsty v rozplétaných vlasech.

„Zdravím tě, paní Heleno,“ ozval se za ní veselý hlas. „Jsem tak ráda, že se s tebou konečně setkávám. Jmenuji se Melissa. Kdybych tě příliš tahala, musíš mi to hned říct.“

Heleně se zdálo, že se na otrokyni chová poněkud familiárně, ale docela se jí líbila. Většina otroků nikdy nemluvila. Byli jako duchové.

Matka zatím pokračovala ve spřádání vlny. Na samém okraji zorného pole mohla Helena vidět pohupující se vřeteno. Hleděla však před sebe, aby ji otrokyně mohla učesat. A ačkoli se bála o otce, byla šťastná. Vnímala vedle sebe matčinu přítomnost a i v tom tichu se cítila příjemně.

Melissa jí rozpletla vlasy a začala je pročesávat hustým hřebenem. Helena cítila, jak ji po něm kůže na hlavě mírně brní.

„Máš tak jemné vlasy, paní Heleno,“ povzdechla si. „Tvou matku musel během porodu navštívit sám Zeus, že se jí narodilo takové dítě plné ohně.“

Po Helenině levici se náhle něco pohnulo. Za zády se jí ozvalo plácnutí a ostrý výkřik. Helena se otočila. Melissa se zmítala na podlaze a držela se za hlavu. V očích měla strach a zmatek. Helena zvedla oči k matce stojící nad otrokyní. Ta se třásla a masírovala si ruku. Tvářila se zvláštně. Jako by se v ní svářil hněv s bolestí.

„Ven.“ Matčin hlas byl tichý a chraplavý. „Obě. Vypadněte.“

Helena byla zděšená. Nikdy dřív matku neviděla v takovém stavu. Dřív než se otrokyně stačila zvednout ze země, byla už na nohou a vybíhala z komnaty. Melissu už nikdy nespatřila.

Té noci Helena ležela v posteli a nemohla usnout. V hlavě si znovu a znovu přehrávala, co se odehrálo v krbové síni, a snažila se to nějak pochopit. Nedokázala vymyslet nic jiného, než že to muselo nějak souviset s jejími vlasy. Proto se matka rozzlobila. Melissa řekla, že má překrásné vlasy.

Možná na mě matka žárlí, pomyslela si. Dávalo by to smysl. Královna Leda byla proslulá svou krásou, ale její vlasy nebyly ničím výjimečné. Měla je černé jako smůlu, stejně jako otec, bratři i Nestra. Ostatně jako většina lidí v paláci. Ale Heleniny vlasy… zářily. Jako oheň. Jako zlato. Všichni to pořád opakovali. Bylo to něco výjimečného, dar od bohů. Jak to řekla Melissa, než… Ano. Dávalo to smysl. Matka žárlila. Helena by si možná mohla zkusit zakrýt vlasy. Třeba by ji pak matka milovala stejně jako Nestru a dvojčata. Proč by se ale měla skrývat? Ta myšlenka ji náhle rozzlobila. Proč musí za matčinu lásku platit, když ji ostatní sourozenci dostávají zdarma? Nemohla přece za to, že byla nejkrásnější.

A bylo tu ještě něco, co se jí neustále honilo hlavou. Otec se chystal do války. Ta myšlenka způsobila, že měla žaludek náhle těžký jako z olova. Přemýšlela, jestli o tom ví Nestra. Měla bych jí to říct, blesklo jí hlavou. Už o tom nechtěla přemýšlet sama.

„Nestro?“ zašeptala do tmy. Sestřina postel stála jen o pár kroků dál. „Nestro, jsi vzhůru?“

„Ano?“ zašeptala v odpověď její sestra.

„Dnes jsem něco zjistila. Něco hrozného.“ Helena se odmlčela. „Otec se chystá do války.“

„Já vím,“ ozvala se Nestra.

„Vážně?“ podivila se Helena a sedla si.

„Přípravy už probíhají celé týdny. Ty sis toho nevšimla?“

Helenu to poněkud rozčílilo. Myslela si, že projednou ví víc než její sestra.

„Matka přede otci vlnu na purpurový plášť,“ přisadila si, ačkoli si uvědomovala, že to není příliš cenná informace. Chtěla prostě ukázat, že ví něco, o čem Nestra nemá tušení.

„Hm,“ odtušila sestra. „Ptala jsem se Tekly a ta to potvrdila. Ale neměl by být pryč déle než pár měsíců.“

„Copak ty se o něj nebojíš?“ zeptala se Helena.

„Samozřejmě že ano. Ale je silný a chytrý. Ve válce už byl. Dobrý král vždycky pomáhá přátelům.“ Její hlas se však při tom prohlášení lehce zachvěl. Pak pokračovala. „Tekla… Tekla říkala, že pokud válka půjde dobře, pokud se muži osvědčí, mohl by se začít ohlížet po nějakých nápadnících. Už mi začalo krvácení, ale ona tvrdí, že otec mě nechce provdat příliš brzy. Potřebuje najít toho pravého, aby se ujistil, že Sparta zůstane silná.“

Helena chvíli mlčela. Příliš se toho měnilo. Otec se chystal do války. Nestra se bude vdávat. Všichni ji opouštěli. Přála si, aby místo otce odešla matka… Ne, něco tak příšerného si přece nesmí myslet. Matku milovala. A Nestra ve skutečnosti nikam neodejde. Bude pořád tady. Byla dědičkou Sparty, takže její manžel bude muset přijít sem a žít tady, dokud se z nich nestanou nový král a královna. To ona, Helena, bude muset odejít. Uvědomila si, že právě toho se bojí ze všeho nejvíc. Jakmile se Nestra vdá, brzy bude následovat její vlastní svatba. A potom bude skutečně sama.

„Koho si asi vezmeš?“ zeptala se Helena nakonec a lehla si na záda.

„Inu… asi toho, kdo nabídne nejcennější dary, řekla bych. Nebo nejlepšího válečníka. Otec rozhodne, kdo je té úlohy nejvíc hoden.“

„Ano, ale koho bys chtěla ty?“ naléhala Helena. „Jaký podle tebe bude tvůj manžel? Musela jsi o tom přece přemýšlet.“

Než Klytaimnéstra odpověděla, uplynulo několik vteřin. „Doufám, že bude laskavý. A moudrý. A dobrý otec.“

„Já si přeju, aby byl můj manžel krásný,“ řekla Helena a začala si představovat, jak by mohl vypadat. Budou jeho oči tmavé, nebo zelené jako ty její? „Vysoký, výborný běžec, jezdec a zápasník. A samozřejmě musí být milý. Musí se ke mně chovat hezky.“

„Dají-li bohové, obě budeme mít dobré manžely. A spoustu zdravých a silných dětí,“ prohlásila její sestra.

„Ano,“ souhlasila Helena. Opravdu se chtěla vdát. Chtěla se stát ženou. Chtěla řídit vlastní domácnost a být chotí nějakého mocného muže. Ale nechtěla odejít z domova.

„Já se bojím, Nestro,“ zašeptala. „Nechci odsud odejít a žít někde jinde.“

„Třeba nebudeš muset,“ ozval se ze tmy sestřin hlas. „Otec ti může najít manžela, který tu bude žít s námi. Bude z nás jedna velká rodina a děti budeme vychovávat společně. Nebylo by to báječné?“

Helena neodpověděla. Byla pravda, že něco takového by se stát mohlo. Ale věděla také, že otec musí udělat to, co je nejlepší pro Spartu. Stejně jako ona.

Když se sestřiny reakce nedočkala, Nestra pokračovala: „O budoucnost se neboj, Heleno. Nikdy nevíš, co se může stát. Ale určitě budeme v pořádku. Otec na to dohlédne. Všechno bude dobré.“

To se ti snadno řekne, pomyslela si Helena a upadla do neklidného spánku. Ty jsi dědička.

3

Klytaimnéstra

O tři roky později

Otec se vracel domů. Před sebou poslal herolda, aby oznámil, že jeho vojsko dorazilo do Lakónie a že do Sparty přijede už dnes odpoledne. Klytaimnéstra cítila, že se konečně dokáže uvolnit. Otec byl v bezpečí a nezraněn. Dle heroldových slov byla výprava úspěšná, stejně jako předchozí i ta před ní. Přesto se jí při každém otcově odjezdu žaludek scvrknul do malé kuličky a s každým týdnem se ještě zmenšoval. Pokaždé si myslela, že tentokrát už se třeba nevrátí. Nedokázala to vypudit z hlavy. Co by si bez něj počala? A co by si počala Sparta? Matka celé léto přinášela obětiny bohům a žádala je o králův bezpečný návrat. Zdálo se, že ji nakonec vyslyšeli.

V paláci se připravovala obrovská hostina válečníkům na uvítanou. Vůně pečeného masa dosáhla až do krbové síně, kde s matkou a sestrou čekala Klytaimnéstra. Kastor a Pollux tu byli také. Hráli kostky u stolu v koutě. Otec rozhodl, že jsou v osmnácti příliš mladí, než aby se k němu mohli připojit, a svěřil jim místo toho obranu paláce.

Jak se válečné období prodlužovalo, Klytaimnéstřiny obavy o otce narůstaly, ale k vlastnímu zahanbení prožívala zároveň i vděčnost. Čím déle válka potrvá, tím déle se bude odkládat její sňatek. Ne že by se svatby bála, ale věděla, že jakmile se provdá, všechno se změní. Už nebude smět trávit celé dny s Helenou a její svoboda se značně omezí. Už nebude moci odcházet mimo palác, jak byla dosud zvyklá. Matka ho neopouštěla téměř nikdy. A pak tu byly ty další věci, které k manželství patřily… Věci, na něž nejspíš nebyla zatím připravená. Nicméně až ta chvíle nastane, udělá všechno, co se od ní žádá. Byla odhodlaná stát se tou nejlepší manželkou, jaká kdy chodila po zemi, aby si za svou věrnost, prozíravost, počestnost, poslušnost zasloužila chválu. A dají-li bohové, i za kopu silných dětí, které porodí.

Občas ji zlobilo, že se narodila jako dívka. Chtěla být svobodná. Chtěla mít autoritu. Chtěla se zabývat i něčím jiným než jen celé dny příst a tkát vlnu. Chtěla jezdit na koni a lovit, cestovat a diskutovat, jako to viděla dělat své bratry. Mohla by soutěžit a vyhrát, skládat písně, nejen na ně tančit. Mohla by mluvit a přitom vědět, že ji někdo poslouchá. Ale kdykoli se v ní rozbouřila taková vnitřní hnutí, okamžitě je potlačila. S věcmi, které nešlo změnit, se musela smířit. A tak zatnula zuby, tvrdě pracovala na vlněné tkanině, poslušně přikyvovala a mile se usmívala. Pokud se z vůle bohů narodila jako žena, stane se tou nejlepší ženou ze všech.

A ta doba se rychle blížila. Dosáhla věku na vdávání, byla dědičkou spartského trůnu a tato skutečnost starým mládencům v Řecku jistě neunikla. Byla velmi cenná a mnozí vznešení ji budou chtít získat. Blížil se čas naplnit poslání, na které ji připravovali od chvíle, kdy dokázala udržet vřeteno. Poslání, na něž ji připravovali otec, matka i Tekla – zabezpečení rodu, otcovy linie i budoucnosti celé Sparty. Byla to tíživá vidina, a přesto jí navzdory všemu zároveň rozechvívala srdce vzrušením.

Ze vzdálenější strany sálu se ozval nějaký hluk – zvuk nohou spěchajících po kamenné podlaze a zavrzání ohromných dřevěných dveří. Klytaimnéstra pevně sevřela vřeteno a sledovala, jak do místnosti vstoupil otcův herold. Zhluboka se nadechl a promluvil ke všem přítomným:

„Přichází pán Tyndareós, král spartský.“

Hostina probíhala už několik hodin, během nichž se krbová síň rozezněla smíchem, hudbou a hrdinskými příběhy. Po boku krále a jeho rodiny hodovali nejvznešenější válečníci, zatímco zbytek mužstva a domácnosti zaplnil palácové nádvoří. Byl teplý letní večer a na obloze dosud přetrvávaly zbytky záře zapadajícího slunce. Maso bylo dojedeno, ale víno stále teklo proudem. Dokonce i Klytaimnéstra směla dostat jeden pohár, a tak z něj opatrně upíjela a vdechovala jeho sladkou bylinkovou vůni. Její sestra seděla vedle ní a smála se, protože jí jeden z palácových psů právě olizoval mastnou šťávu z prstů.

Klytaimnéstra očima propátrávala místnost. Na mysli jí ležela neodbytná myšlenka, která přehlušovala všechny ostatní. Stane se některý z těchto mužů mým budoucím manželem? Všichni byli zkušení a bohatí válečníci. Otec by pro ni mohl vybrat nápadníka z Lakónie, někoho, kdo na něj během tažení udělal dojem. Jeden po druhém studovala jejich obličeje ozářené světlem ohně. Některé byly vrásčité a unavené, jiné rozjařené a plné emocí. Uvažovala, zda právě nehledí do tváře vlastní budoucnosti.

Její myšlenky přerušila ruka, jež jí dosedla na rameno. Lehce sebou trhla a vzhlédla. Vedle ní stál otec.

„Klytaimnéstro.“ Její jméno vyslovil s neobvyklou vážností. „Musím s tebou mluvit.“

Rozbušilo se jí srdce. Je to tu, pomyslela si. Snažila se nedat najevo znepokojení. Klidně vstala ze židle, uhladila si sukně a pak za ním zamířila ven z místnosti.

Vedl ji z dosahu bujarého veselí vládnoucího na nádvoří a pak dál do tiché chodby vedoucí k její komnatě. Tam se zastavil. Nikdo jiný nebyl v dohledu, všichni zůstali na hostině.

„Teď bychom měli být dostatečně daleko,“ řekl otec. „Chtěl jsem nám dopřát trochu soukromí. Nezdržím tě dlouho.“ Jeho tvář vypadala zvláštně, téměř nervózně. Na takový výraz u něj nebyla zvyklá.

„Co se děje, otče?“ zeptala se, jako by neměla tušení.

„Byla jsi zasnoubena, dcero,“

Takže už si vybral. Zhluboka se nadechla. Ucítila drobné bodnutí zklamání, že se nezeptal na její názor ohledně případných nápadníků. Ale nejspíš měla příliš vysoká očekávání. Její otec byl moudrý a prozíravý. Musí věřit, že pro ni vybral toho nejlepšího.

„S kým?“ zeptala se a snažila se, aby se jí nechvěl hlas. Napadlo ji, že její divoce tlukoucí srdce musí být vidět i skrze šaty.

„S Agamemnónem, králem mykénským. Právě se ujal vlády.“ Jeho hlas zněl napjatě a Nestře připadalo, že se jí vyhýbá pohledem.

„S králem?“ vydechla zmateně. „Proč by mě měl chtít? Jedno království už přece má. Proč by se jednoho vzdával, aby získal jiné?“ V břiše se jí rodil jakýsi nepříjemný pocit.

„Je mi to líto, Nestro,“ řekl velice tiše. Dosud se na ni nepodíval.

„Otče?“ řekla a hlas se jí sotva znatelně zachvěl. Začala se bát.

„Je mi to líto, mé dítě. Bylo to nezbytné.“ Zdál se unavený a smutný. Pozvedl ruku a zakryl si tvář, takže nebyla vidět. „Vezmeš si krále Agamemnóna a odjedeš do Mykén, aby ses stala jeho královnou. Už je to domluveno. Jakmile si vše uspořádá, přijde si pro tebe. Já… doufám, že budeš šťastná.“

„Ale otče… Jsem přece dědička trůnu. Mám zůstat tady a stát se královnou Sparty.“ Pokusila se ho vzít za ruku, ale on se odtáhl. „Proč? Proč jsi to udělal?“ Do očí jí vstoupily slzy. Z hrdla se jí začaly drát vzlyky, takže téměř nedokázala mluvit. „Nejsem dost dobrá? Vždycky jsem… Snažila jsem se ti dokázat, že jsem toho hodna. Prosím, otče, prosím. Neposílej mě pryč.“ Klesla na kolena a do pěstí sevřela lem jeho pláště. Naříkala do silného sloupoví jeho nohou. „Prosím, otče.“

Stál tam celý ztuhlý, ale po chvíli jí položil ruku na hlavu.

„Už je to dohodnuté,“ řekl. „Tvá sestra…,“ začal, ale větu nedokončil.

„Helena?“ Klytaimnéstra vzhlédla. Náhle ji zaplavil hněv. „Dal jsi jí přednost? Proto mě posíláš pryč?“ On na to nic neříkal. „Je hloupá. Je to jen krásná hlupačka. A ty jsi také hlupák, jestli si myslíš, že z ní může být lepší královna.“

„Tak dost,“ vyštěkl otec a ona si uvědomila, že zašla příliš daleko. Odtáhl ruku a vytrhl jí svůj plášť. „Oznámil jsem ti, co je tvou povinností. Teď zachovej čest svého otce a poslechni.“

Pohlédla na něj, teď úplně mlčky, a on se jí konečně podíval do očí. Byly tvrdé, a přesto v nich zahlédla i omluvný výraz. Pokud toho lituje, proč to vlastně dělá? Proč ji trestá? Vždyť ona se vždycky ze všech sil snažila být dcerou, jakou si přál – dcerou, jakou Sparta potřebuje.

„Všichni musíme dělat věci, kterým bychom se raději vyhnuli.“ Povzdechl si a jeho výraz trochu zjihl. „Teď se můžeš upokojit a vrátit se na hostinu, nebo jít spát. Rozhodni se, co bys raději.“

S těmito slovy opustil její pokoj a vracel se zpět do bujarého veselí na nádvoří. Ona zůstala klečet na tvrdé podlaze, hruď rozechvělou hněvivým pláčem. Jakmile se však ovládla, vstala a zamířila do pokoje, který sdílela s Helenou.

Zcela oblečená si lehla do postele a v nose jí dosud šimral kouř z pečení, který sem doputoval z krbové síně. V hlavě jí zněla otcova slova. Celý její život, ten život, který si představovala, byl pryč. Její děti nebudou vyrůstat v těchto zdech. Nebude pečovat o své rodiče, až jednou zestárnou. Bude muset opustit všechny, které znala. I tuto krajinu, kopce, řeku a stromy – hraniční kameny tvořící její svět. Čím déle o tom přemýšlela, tím víc se zlobila. Bylo to hořké pomyšlení, že navzdory všem snahám, navzdory tomu, jak usilovně držela jazyk za zuby, navzdory všem omezením, která přijala, a touhám, které pohřbila, nedosáhne na onu budoucnost, kterou pro ni připravovali. Už nebyla její.

Slzy jí stékaly do uší. Osušila je rukávem šatů a otočila se na bok. Na druhé straně místnosti stála Helenina prázdná postel. Představila si svou sestru, která bezstarostná jako vždycky dosud sedí v krbové síni a kolem se rozléhá její příjemný smích. V tu chvíli Helenu hluboce nenáviděla za všechno, co mělo být její, ale nyní to připadne sestře. Přesto si však uvědomovala, že nenávidět ji není spravedlivé. Jen si zkrátka nikdy nepředstavovala, že královnou nakonec bude ona.

Klytaimnéstra tak ležela ještě dlouho. Její pláč přicházel a zase odcházel. Postupně se však uklidňovala. Domlouvala sama sobě, že slzy nic nespraví. Jenže jakmile si pomyslela, že bude muset opustit domov a že lidi, které tu nechá, už nikdy neuvidí, že bude úplně sama v cizí zemi a s manželem, jehož povahu nezná, rozplakala se nanovo.

Nakonec se dokázala zcela opanovat. Slzy jí nijak nepomohou, ale to neznamenalo, že by nemohla udělat vůbec nic. Svého prvorozenství se nehodlala vzdát jen tak. Půjde a požádá o pomoc matku. Byla si jistá, že ta s otcovým rozhodnutím nebude souhlasit. Matka Klytaimnéstru připravovala na roli královny už od útlého dětství. Vždycky mluvily o tom, jak budou společně vychovávat její děti. Zde, v tomto paláci. Matka ji podpoří. Promluví s otcem a přesvědčí ho. Tohle nebyl konec. Zásnuby mohou být zrušeny.

Matka bude nejspíš ve své komnatě, pomyslela si. Na hostinách se nikdy nezdržovala dlouho, většinou odešla tak brzy, jak to dobré mravy dovolovaly. Klytaimnéstra věděla, že za ní musí jít hned teď, dokud je sama. Čím dříve, tím lépe. Agamemnón by pro ni mohl přijet každým dnem.

Vstala z postele a opustila pokoj. Z nitra paláce bylo dosud slyšet bujarou zábavu, ale chodby byly tiché. Pokoje rodičů nebyly od jejího daleko. Šla kousek chodbou a pak zabočila do jiné. Byla právě v půli cesty, když uviděla proužek světla, který pode dveřmi královských pokojů pronikal do jinak zšeřelé chodby. Měla pravdu. Matka byla uvnitř. Klytaimnéstra pocítila záchvěv naděje a vykročila za světlem.

Jakmile se ale přiblížila, uslyšela hlasy. Zvýšené hlasy. Jeden patřil matce a byl velmi rozzlobený. Druhý byl otcův.

Klytaimnéstra se zastavila. Pokud se rodiče hádali, nebyla nejvhodnější doba mluvit s nimi o manželství. A pokud by ji tu přistihli, mysleli by, že poslouchala za dveřmi. Tiše se obrátila a zamířila pryč.

Jenže potom zaslechla své jméno. Mluvili o ní. Znovu se zastavila. Věděla, že by se měla vrátit do své komnaty, ale pokud se jejich hádka týkala jí, má právo to vědět, nebo ne? A pokud se hádali o jejích zásnubách… Pokušení bylo příliš veliké. Opatrně se přikradla zpátky ke světlu.

Už stála u dveří. Byly zcela zavřené, ale ve tmě si všimla škvíry v masivních dveřích, otvoru po vypadlém suku. Byl plný světla, které skrze něj protékalo na chodbu. Přiložila k němu oko. Uviděla matku, která seděla na kraji manželského lože a tváře měla zrůžovělé hněvem. Otec seděl vedle ní, vypadal vyčerpaně a ustaraně. Jeho ruka zlehka spočívala na matčině stehně. Ona od něj odvracela pohled. Zdálo se, že v jejich výměně názorů nastala krátká přestávka.

„Musí to tak být, Ledo,“ řekl otec. Mluvil tiše a opatrně.

„Ale nedává to smysl,“ protestovala matka a vrtěla přitom hlavou. „Proč by měla být dědičkou Helena? Nemá na to nárok, ty víš, že nemá. Každopádně Klytaimnéstra je starší. Je to její právo, vždyť je prvorozená.“ Sepnula ruce. „A projevila se jako mnohem slibnější. Je chytrá, zdrženlivá a poslušná. Čeho se dopustila, že ses rozhodl ji odstrčit?“

Její slova vyvolala na Klytaimnéstřině tváři úsměv a bolavou hrudí se jí rozlilo teplo. Bylo to přesně, jak doufala.

„Neudělala nic.“ Otec si hluboce povzdechl. „Když jsem byl pryč, něco jsem se doslechl. Kolují jisté… klepy, které se týkají Heleny. Takové věci se šíří rychle – a také daleko, jak se zdá.“

Matčina tvář ztuhla a rozlil se po ní ruměnec. „Jaké klepy?“

Klytaimnéstra se přitiskla blíž ke dveřím.

„Ten hoch, Théseus, co nás před několika lety navštívil. Ten…“ Matka netrpělivě přikyvovala. „… říká jisté věci. Věci, které nejsou pravdivé. A očividně se tím chlubí každému, kdo je ochotný mu naslouchat.“

Théseus? To jméno zapůsobilo jako nůž viny v Klytaimnéstřině hrudi. Všechno je to kvůli tomu? Nikdy neměla Helenu spouštět z očí.

Matka se na rozdíl od ní uvolnila. „Jestli je to všechno…“

„Ne, není, Ledo.“ Otec ji vzal za ruku. Zadíval se jí do očí a ona… ona náhle vypadala vystrašeně, jako by věděla, co má přijít. Roztřásly se jí rty. „Lidé to vědí, Ledo,“ řekl jemně. „Přinejmenším si to myslí. Říkají jí Helena Parchant.“

Klytaimnéstra si musela přitisknout ruku na ústa, aby potlačila povzdech, který se jí vydral z hrdla. Ze všech nadávek, které lze proti někomu použít… Náhle ji zaplavila ohromná potřeba Helenu chránit. Kdo jsou ti lidé, co si dovolují takto mluvit o její sestře?

Matka se trhaně nadechla a zavřela oči. Zpod víček se jí na tváře rozběhly slzy. Otec jí pevně tiskl ruku. I on v tu chvíli vypadal, že by se mohl rozplakat. A jak se na ně Klytaimnéstra dívala, na jejich výrazy sdíleného smutku, uvědomila si, že v nich není ani stopy po nějakém hněvu. Tvářili se spíš smířeně, jako by něco takového už nějakou dobu čekali.

„Je mi to tak líto, má lásko,“ řekl. „Je mi líto, že o tom musíme mluvit. Kdybych mohl, tak bych tě toho ušetřil.“ Zvedl ruku a něžně jí setřel slzu z tváře. „Už to chápeš? Helena by nikdy nezískala dobrého manžela. Možná by se nikdy nevdala. Ne dokud lidé pochybují o její počestnosti a zároveň i původu. Leda bychom z ní udělali mnohem atraktivnější nevěstu. Pokud se stane dědičkou Sparty, ty pomluvy už nebudou hrát roli. Budou bojovat, jen aby ji mohli získat.“

„Ale jakou cenu za to zaplatí Nestra?“ zasténala matka. „Tohle si nezaslouží. Zaslouží si být šťastná. Moje ubohá dcera…“

„A co Helena? I ona je tvá dcera.“

„Co by s ní mělo být?“ odsekla Leda. Klytaimnéstru šokovalo, jaké opovržení se její matce náhle objevilo ve tváři. „Přála bych si, abych nikdy… Snažila jsem se. Tolik jsem se snažila. Vzala jsem si i nějaké byliny.“ Její oči byly plné bolesti. Pak se odvrátila a nevidoucíma očima hleděla ke dveřím. „Mou skutečnou dcerou je Klytaimnéstra. Naší dcerou. Narodila se z lásky.“

Klytaimnéstře pomalu začínal docházet význam matčiných slov, ale bylo toho na ni moc. Jako by ta slova byla příliš veliká, příliš významná, než aby se dokázala procpat malou dírkou po suku.

Otec vypadal, že trpí. Obličej měl zrůzněný smutkem, který se ve světle lamp zdál ještě hlubší. Znovu něžně položil dlaň na matčinu tvář a přiměl ji, aby se na něj podívala. „Ledo, ty přece nejsi krutá žena. Zamysli se nad tím, co říkáš. Jaká radost by Heleně v životě zbyla, pokud by se nikdy nevdala? Pokud by nikdy nemohla mít děti?“ Sklopil oči. „Vím, že ti ublížili.“ Z matčiných úst se vydralo vzlyknutí. „Vím to. Ale to nebyla Helena. Ona ti to nezpůsobila. Není to její vina.“

Matka se naplno rozplakala a celá roztřesená se sesula do náručí svého manžela. Po nějaké chvíli se však dokázala ovládnout. Když pak promluvila, její hlas bylo sotva slyšet. Klytaimnéstra musela ze všech sil napínat uši.

„Vím. Vím, že za to Helena nemůže. Byla to moje vina. To já jsem byla neopatrná. Ale jsou chvíle, kdy se na ni ani nedokážu podívat. Vždycky si vzpomenu na… na ně a na to, co se stalo. Na to, jak jsem tě zneuctila. A že to zneuctění dosud trvá.“ Hlas se jí zlomil. Potřásla hlavou. „Je mi to líto. Tehdy jsem všechno zničila. A ubohá Nestra teď kvůli mně přijde o své dědictví.“

Klytaimnéstra nerozuměla úplně všemu, co slyší, ale matčina bolest byla zcela srozumitelná. Přála by si, aby se za ní mohla rozběhnout a obejmout ji. Chtěla by jí říct, že je všechno v pořádku a že se na ni nezlobí.

„Prosím, neobviňuj se, má lásko. Neříkej takové věci.“ Přitiskl se čelem na to její a oběma rukama jí podepíral hlavu. „To není pravda. Víš dobře, že já tě z ničeho neviním.“

Matka však trhaným hlasem pokračovala. „Doufala jsem, že až se Helena jednou provdá, až jednou odejde… Ale nyní ztratím dceru, kterou miluji, a musím strpět výčitky svědomí, jež ve mně vyvolává ta, co tu zůstane.“

Otec vzhlédl, vlastní hlava jako by mu připadala příliš těžká. „Je mi to líto. Poslední, co bych si přál, je prodlužovat tvé utrpení. Ale musím udělat, co je nejlepší – pro obě mé dcery.“

Matka pozvedla oči a zadívala se na něj, ale Klytaimnéstra její výraz nedokázala rozluštit. Nakonec řekla: „Jsi dobrý člověk, Tyndaree,“ a položila si hlavu na jeho hruď. Ten žár, který v ní planul ještě před chvílí, jako by zcela uhasl. Zůstalo po něm jen náhlé, ale velmi křehké smíření. Při pohledu na její porážku se malá, sobečtější část Klytaimnéstřiny osobnosti zachvěla. Její nejsilnější rytíř právě vzdal boj, avšak matka v tu chvíli vypadala tak zesláblá a zlomená tou bitvou, že se na ni ani nedokázala zlobit. Oba ještě pár chvíli seděli mlčky. Matka se pak narovnala a prohlásila: „Vyprávěj mi o snoubenci mé dcery.“

Otec si sotva slyšitelně oddechl. „Je to muž, který je jí hoden. Budí respekt a je to rozený vůdce. Získal pro sebe celé království a jeho bohatství, ale to je teprve začátek. Věřím, že se stane mocným vládcem. Větším, než jsem já.“

Klytaimnéstra mu napjatě naslouchala. Toužila se toho dozvědět co nejvíc. Kdo byl ten muž, který na otce udělal takový dojem, že se jí tak snadno vzdal? Všimla si, že matka se zamračila a její tmavé oči přetékaly pochybnostmi. „Skutečně, má lásko,“ pokračoval. „Je to na něm vidět. Prahne po moci a je odhodlaný ji získat. Je důležité, abychom posílili spojenectví s jeho rodem.“ Matka vypadala, že se ho chystá přerušit, ale otec její námitky nejspíš uhodl. „Helenu by si nevzal. Už jsem mu to navrhoval. Potřebuje královnu, která by posílila jeho nárok na trůn. Nechce, aby se objevily nějaké pochybnosti. A co nejdřív potřebuje dědice. Helena není připravená. Ještě ani nekrvácí, nebo se mýlím?“ Matka váhavě zavrtěla hlavou. „Jemu je přes třicet. Sňatek odkládal, dokud nezíská království, ale nyní potřebuje děti, aby svůj rod zabezpečil.“

„Jak se zdá, nemohu se s tebou přít,“ prohlásila rezignovaně matka. „Všechno, co jsi řekl, zní rozumně. Ne že bych od tebe čekala něco jiného.“ Pozvedla jeden koutek a jemně se na něj usmála.

„Všechno bude dobré, uvidíš,“ ujišťoval ji a přitom jí oplácel úsměv. Ten jeho však zářil naplno. „Obě tvé dcery se stanou královnami. Nejslavnějšími nevěstami v celém Řecku, kterým bude každý závidět. Pošleme Klytaimnéstru do Mykén se všemi poctami, které jí náleží. A z Heleny uděláme nejžádanější nevěstu této generace.“

„Tím, že jí odkážeme tvé království,“ povzdechla si matka.

„Nejen tím, má lásko. Nejen tím. Ale rozhodně to pomůže. Muži snadno zapomenou, co se šušká, když je začne vábit trůn.“ Zazubil se a vymámil tím z matky další úsměv. „Všechno se obrátí v náš prospěch, uvidíš.“

Poblíž Klytaimnéstry se ozval nějaký zvuk. Nebylo to v těsné blízkosti, ale ne dost daleko, aby to mohla ignorovat. Lidé začínali opouštět hostinu. Musela se rychle vrátit do své komnaty. Rodiče si stále povídali, ale nemohla riskovat, že by ji objevili. Opatrně ucouvla od dveří a potom se rychle vydala do svého pokoje. Jakmile se tam dostala, vlezla si do postele.

Srdce jí bušilo a nebylo to jen obavou, že ji někdo mohl chytit. Vždyť během pouhých několika minut toho vyslechla tolik! Tolik věcí, které byly nové a matoucí. Helena Parchant, říkal otec. Klytaimnéstra si stále nebyla jistá, jestli pochopila všechno, co slyšela, a některé věci už se jí začínaly vytrácet z paměti, ale tomuhle rozuměla. Otec nebyl Heleniným otcem. Přitáhla si deku až k bradě a dumala nad tím, jestli to Helena ví. Ne. Samozřejmě že ne. Něco by řekla. Sdílely spolu všechno. A rodiče by jí to jistě neprozradili, vždyť to mělo zůstat tajemstvím. Helena nikdy nedokázala držet jazyk za zuby. Měla bych jí to říct? přemýšlela. Pokud jí to neřeknu, než odejdu, nejspíš se to nikdy nedozví. Ale možná to tak bude lepší, pomyslela si, když se otočila na druhý bok, aby si udělala větší pohodlí. Helena otce milovala. Byla hrdá, že je jeho dcerou. Kdyby se dozvěděla pravdu, moc by ji to rozrušilo, a k čemu by to bylo?

Mnohem víc než Helenin původ ji však trápilo něco jiného, co dnes večer zaslechla. Helena se nemohla vdát, protože ji Théseus pomluvil. A nezáleželo na tom, že lhal. Byl s ní sám. Mohl si říkat, co chtěl, a lidé mu budou věřit. Ta myšlenka ji přiváděla k zuřivosti. To pomyšlení, že se tím vychloubá a vysmívá se tomu, jak její sestře zničil vyhlídky do budoucna. Jako by to slyšela, ten bezstarostný smích mladých chlapců, kteří vědí, že jim celý svět leží u nohou.

Odhodila přikrývky. Vzteky se jí najednou udělalo horko. A přesto se tam někde hluboko uvnitř pod vrstvou hněvu vůči Théseovi objevila emoce mnohem hlubší a temnější, mnohem méně uchopitelná. Vina. Helena byl příliš mladá, nevěděla, co dělá. To ona měla svou sestru chránit, ochránit její panenství i pověst. Helena měla tolik svobody jen díky tomu, že rodiče Klytaimnéstře, coby ochránkyni mladší sestry, důvěřovali. A ona zklamala. Helena se nemohla dobře provdat a byla to jen její vina.

Ležela v posteli a cítila, jak její hněv vůči otci a vůči Heleně, která ji připravila o právo prvorozenství, pomalu ustupuje. Helena to dědictví potřebovala mnohem víc než ona. Klytaimnéstra jen platila odpovídající cenu za své selhání. Nemohla vzít zpátky, co se jednou stalo, nemohla potrestat Thésea za jeho lži, ale mohla pomoci napravit škody, které sama způsobila. Už se s otcem nebude přít. Takhle to prostě muselo být.

Příštího dne se Klytaimnéstra znovu pustila do práce v dámském pokoji. Moc toho nenaspala. Ležela a v hlavě si přebírala všechno, co vyslechla, a také představy o své nové budoucnosti. Tkala na stavu a byla zcela ponořená v myšlenkách.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Dcery Sparty.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.