Přeložila Lenka Tichá

Valerie Bowman

The Footman and I – 1. The Footman’s Club

Copyright © 2020 by June Third Enterprises, LLC

Translation © Lenka Tichá, 2021

ISBN 978-80-249-4637-5

Pro mou sestřenici Kate Abbottovou Buckleyovou (známou jako MW), jejíž vynalézavá představivost nesmírně ovlivnila mé dětství. Jsem si zcela jistá, že začínající autorce romantických příběhů neublížilo sledovat každé léto televizní seriály. A kromě toho každý, kdo na Floridě dokáže svištět na jízdním kole a táhnout za sebou dětský vozík, si zaslouží jisté uznání.

Hra začíná

Každá Londýňanka, která se žene za majetkem, se snaží ulovit hraběte z Kendallu, jenž nedávno získal titul. Ten je však odhodlaný najít si manželku, v jejímž srdci není faleš. Takže když jednou večer v alkoholickém opojení žertuje s přáteli v hospodě, dostane nápad – co kdyby urozené dámy nevěděly, že je bohatý hrabě? Stačí se na domácí sešlosti na letním venkovském sídle svého přítele vydávat za sloužícího a ujistit se, že na seznamu hostů budou samé krásné a žádoucí debutantky. Co by se mohlo pokazit?

Nejlepší lokaj zvítězí

Slečna Frances Whartonová se mnohem víc zajímá o boj za práva chudých než o manželství, ale její matka trvá na tom, aby se zúčastnila letní domácí sešlosti – a našla si manžela. Frances by si radši vzala kozla než nabubřeného nadutce, kterého jí vybrala matka, a tak aby případného nápadníka odradila, rozhodne se chovat jako fúrie. Sama sebou může být pouze v přítomnosti laskavého a pohledného lokaje, o kterého klopýtá na každém kroku. Jejich pouto je nepopiratelné a vášeň, kterou oba cítí, navzdory společenské propasti nic neutiší. Jenže co se stane, až se Frances dozví, že lokaj, kterého zbožňuje, je ve skutečnosti hrabě, jímž opovrhuje? Jak mají ve hře, kde jsou všechny kulisy falešné, přesvědčit jeden druhého, že je jejich láska opravdová?

HRÁČI

Lucas Drake, hrabě z Kendallu

Tmavovlasý a zelenooký bývalý námořní hrdina se stal hrabětem a potřebuje najít dámu, která se stane jeho manželkou. Proto jeho přátelé kují pikle, aby mu pomohli.

Rhys Sheffield, vévoda z Worthingtonu (známý jako Worth)

Černovlasý bezstarostný vévoda s tmavomodrýma očima a hazardní hráč s láskou ke koním je vysoký, opálený a pohledný a v minulosti se zapletl s jistou dámou, která se možná, až se naskytne dokonalá příležitost, rozhodne pro odplatu.

Beaumont Bellham, markýz z Bellinghamu (známý jako Bell)

Plavovlasý Bell se světle modrýma očima má všechno na světě pod kontrolou. Pracuje jako špeh pro ministerstvo vnitra a jeho pozornosti nic neunikne, tedy až do chvíle, kdy se na tom nejneočekávanějším místě setká s rovnocenným soupeřem.

Slečna Frances Whartonová, dcera barona Winfielda

Hnědovlasá a hnědooká dívka je odhodlaná bojovat za práva chudých. Má skromné věno, příliš mnoho čte a podle matky je mimořádně vybíravá. Dokud se neseznámí s lokajem, který ji přiměje změnit názor, nemá o manželství zájem.

Lady Julianna Montgomeryová, dcera vévody z Montlakeu

Plavovlasá lady Julianna se světle zelenýma očima je půvabná, bohatá a pochází z vynikajícího rodu. Kdysi ji považovali za hvězdu sezony a je šťastně zasnoubená s markýzem z Murdocku. Když však přistihne svého bývalého miláčka Wortha, jak se na jedné domácí sešlosti vydává za pacholka, usoudí, že je to dokonalá příležitost, aby mu oplatila, že ji pustil k vodě.

Ewan Fairchild, vikomt Clayton

Veselý Kendallův, Worthův a Bellův společník pořádá proslulou letní domácí sešlost. Je ženatý se svou pravou láskou Theodorou, s níž se seznámil, když si zlomila nohu, zatímco se snažila vplížit do stájí.

PROLOG

Londýn, červenec 1814

Lucas Drake, pátý hrabě z Kendallu, byl opilý. Ale pouze opilý, ne úplně namol. A mělo mu být jasné, jak to skončí. Strávil přes deset let v královském námořnictvu Jeho Veličenstva, takže přesně věděl, jak je nebezpečné ztratit kontrolu nad situací. Na lodi je bezpodmínečně nutné, aby všechno klapalo, jak má. Pokud nejsou plachty správně zajištěné, pleskají ve větru. A pokud jsou uvolněné všechny tři, loď začne být neovladatelná. Lucas kontrolu nad situací neztratil. Čtyři korbely piva ředěného vodou v krčmě U Zvědavého kozla nemají na bývalého námořníka takový vliv. Přesto měl natolik v hlavě, aby v přítomnosti nejbližších tří přátel nahlas prohlásil: „Myslím, že je na čase najít si manželku.“

Jak se dalo očekávat, všechny své společníky tím spolehlivě umlčel. Worth, Bell i Clayton sebou okamžitě trhli a s rozličně znepokojenými výrazy se na něj zadívali.

Rhys Sheffield, vévoda z Worthingtonu, se zmohl na slovo jako první. Měl srdce na pravém místě, ale jeho otec, ten prevít – Bůh dopřej duši bývalého vévody věčný klid –, ho málem zničil. Možná proto bral Rhys sebe i svůj titul až příliš vážně. Byl nadmíru soupeřivý, zvlášť když šlo o hazardní hry nebo o ženy – v obojím obvykle vyhrával –, miloval pěkné věci a působil bezstarostným dojmem, o kterém jen jeho dobří přátelé věděli, že je to klam.

Worth zareagoval na Lucasovo prohlášení tím, že ucukl, ostře se nadechl, energicky zavrtěl hlavou a zopakoval: „Manželku? Proboha, chlape! Není nutné hnát se do něčeho tak… trvalého.“

„Nikdo nemládneme,“ připomněl mu Lucas.

„Naopak,“ namítl Worth, „v devětadvaceti jsme teprve štěňata. Mému otci bylo přes padesát, když jsem se narodil.“

Druhá hlava, která se obrátila a upřeně se na Lucase zadívala, patřila Beaumontu Bellhamovi, markýzi z Bellinghamu. Nikdo nebyl větší patriot než Bell. Dokonce byl rozhodnutý vzdát se titulu, aby mohl bojovat jako voják ve válkách proti Francii, nicméně jeho žádost byla zamítnuta. Koruně se zjevně nezamlouvalo, aby se markýz toulal po celé Evropě a nechal na sebe střílet. Proto se místo toho rozhodl pro práci u ministerstva vnitra a válečnému úsilí zaníceně pomáhal průzkumem prováděným na pevné anglické půdě. Bell byl inteligentní, systematický a cílevědomý muž a Worth ho často obviňoval, že až příliš pracuje. Bell se k tomu obvinění plně přiznával. Rád vyzýval Wortha, aby se pokusil alespoň jeden den skutečně pracovat, místo aby zabíjel čas hazardem a otáčením se za každou sukní. Doposud však Worth tuto přátelskou radu odmítal.

Bell přimhouřil oči. „Víš určitě, že jsi na to připravený? Jsou to jen dva roky od chvíle…“ Ještě štěstí, že tu větu ukončil včas. Lucas neměl náladu bavit se o Emily. A už ani nikdy nebude.

Jako třetí obrátil k Lucasovi hlavu Ewan Fairchild, vikomt Clayton. Clayton se nedávno nechal chytit do chomoutu a právě se vrátil z líbánek. Měl vědeckou mysl a jen máloco miloval víc než experimentování a tvoření. Takovému muži byste svěřili i své nejhlubší tajemství. Byl bohatý jako Krésus, neochvějně věrný a manželku Theodoru miloval vroucně a hluboce. Byl tím posledním, o kom by někdo hádal, že se ožení jako první.

„Díkybohu!“ zvolal Clayton. „Už se nemůžu dočkat, až z nás nebudu jediný, kdo má oprátku kolem krku.“

Lucas se znovu dlouze napil z korbelu a otřel si rty hřbetem ruky. V jejich čtveřici zastával roli usmiřovatele a důvěrníka. Ti čtyři se v mládí seznámili v Etonu a už spolu překonali všelijaké překážky.

Lucasovou hlavní starostí byla odjakživa povinnost. Celý život se snažil splnit závazky vůči otci, rodině a koruně, a to v tomto pořadí. Léta strávená v námořnictvu ho naučila zodpovědnosti, úctě a důležitosti tvrdé dřiny. Smrt staršího bratra Charlese před čtrnácti měsíci mu ukázala, že je podstatné žít naplno a plnit sliby. Než Charles zemřel, předložil parlamentu návrh zákona. Na smrtelné posteli, když mu tuberkulóza pomalu vysávala život z těla, požádal Lucase, aby se zasadil o to, že ten zákon bude schválen. „Pro dobro našeho odkazu,“ pravil Charles. „Pro dobro země.“ Lucas to bratrovi slíbil, takže i kdyby to bylo to poslední, co kdy udělá, postará se, aby zákon o zaměstnanosti prošel.

Lucas by za kteréhokoliv ze svých přátel strčil ruku do ohně. Za vlast by položil život a kvůli matce či sestře by přešel přes rozbité sklo. Ale najít si manželku, která by byla ta pravá a nechtěla ho jen kvůli penězům nebo titulu, to v jeho silách nebylo. A to ho pobuřovalo.

Pohlédl na své přátele, kteří ho pozorovali, jako by právě utekl z blázince. Zde, v krčmě U Zvědavého kozla, panovala jiná pravidla etikety. Hostinec se nacházel na rohu dvou ulic londýnské čtvrti, která byla dostatečně vzdálená od Mayfair, ale ne zas tolik jako Rookeries, což bylo moudré. Tady člověk mohl dělat takové věci jako se opít, otírat si ústa hřbetem ruky a říkat, že si hledá manželku, aniž si musel dělat starosti, že z odlehlého kouta vyskočí matky a panny hledající manžela s titulem. Od chvíle, kdy hrabství zdědil, ho takové dámy sužovaly na každém kroku.

„Myslím to zcela vážně,“ pokračoval Lucas. „Musím někomu předat hrabství a obávám se, že jsem se nechal zákonem o zaměstnanosti příliš zaměstnat. Bylo ode mě laxní čekat s hledáním nevěsty tak dlouho.“

„S tím, že ses prosazováním toho zákona nechal úplně pohltit, rozhodně nemůžu nesouhlasit,“ protáhl Worth. „Výraz posedlost by byl vhodnější.“

Lucas pokrčil rameny. „Teď, když členové Sněmovny lordů odložili hlasování až na podzimní zasedání, mám víc času sehnat potřebné hlasy a můžu se do hledání manželky pořádně pustit.“

„Nikdy jsem se neobtěžoval hlasovat v parlamentu,“ protáhl Worth. „Nemám v úmyslu ztrácet tím čas. A všechny ty dohady jsou vyloženě vyčerpávající.“

Bell na něj vrhl podrážděný pohled a zavrtěl hlavou. „Bůh chraň, abys projevil zájem o svoje místo nebo o nějaký problém, se kterým se země potýká.“

Worth je poctil svým nejzářivějším úsměvem, který byl zkázou mnoha nic netušících žen. „Jsem zcela přesvědčený, že to zvládnete i beze mě,“ prohodil a poplácal Bella po zádech.

„Až přijde čas na hlasování o bratrově zákonu,“ obrátil se Lucas k Worthovi, „zajedu za tebou domů a osobně tě vytáhnu z postele.“

Výklenek, ve kterém seděli, naplnil Bellův a Claytonův smích.

„Nemluvme o takových nepříjemnostech,“ povzdychl si Worth. „Zmínil ses, že si hledáš nevěstu, Lucasi, a to je mnohem zajímavější téma. Kolik ti vlastně je?“ Vévoda se opřel o opěradlo židle, založil si paže na hrudi a upřel na Lucase přimhouřené oči.

Ten skepticky povytáhl obočí. „Stejně jako tobě, staříku.“ Po Etonu šli všichni na Oxford. Spoustu věcí spolu prožili poprvé. Kromě rozdílu několika měsíců byli všichni ve stejném věku.

„V tom případě se domnívám,“ prohlásil Worth, „že na to, aby sis našel manželku, máš času dost.“

„To se snadno říká muži, který se o zajištění vlastního titulu nikdy nezajímal,“ utrousil Lucas a dobrácky se na přítele zakřenil.

Worth jeho úsměv opětoval. „V tom se s tebou přít nemůžu.“ Obrátil se, objednal pro celý stůl další pivo a přitom věnoval barmance ještě podmanivější úsměv, který vytvořil v jeho tváři dolíček.

„Jestli to s tou ženitbou myslíš vážně, Lucasi, sezona právě skončila,“ vložil se do řeči Clayton. „Zdá se, že jsi promeškal příležitost. Jakmile se příští týden zavře parlament, celá smetánka odjede na venkov.“

„Toho jsem si dobře vědom,“ utrousil Lucas a příkře přikývl. „Ze sezony mi běhá mráz po zádech. Všude narážíte na uculující se dívky a po peněženkách pokukující matky, které se snaží ukazovat v nejlepším světle v naději, že polapí bohatého ženicha. Takhle si manželku najít nechci.“

„Ale jak jinak?“ Markýz na něj upřel pronikavé inteligentní oči.

„Přesně nevím.“ Lucas se znovu napil, jako by mu každý doušek dodával sebedůvěru. „Ale tentokrát si najdu dámu, která mě bude milovat kvůli mně.“

Pochopitelně mluvil o lady Emily Foswellové. Nikdy její jméno nevyslovoval nahlas, ale jeho přátelé věděli, čím si prošel. Žádné naparování ani popírání z jeho strany je nepřesvědčilo, že mu nezlomila srdce. Přesto si od chvíle, kdy před několika měsíci začal znovu zasedat parlament, až do dnešního večera na Emily ani nevzpomněl. Byl příliš zaneprázdněný zákonem o zaměstnanosti.

„Správně!“ Worth udeřil pěstí do stolu. Jeho normálně žoviální hlas byl prosycený hněvem. „Podle mě se všichni shodneme, že lady Emily je největší mrcha na světě. Pro to, co udělala, neexistuje žádná výmluva. Vyměnit jednoho muže za druhého jen kvůli lepšímu titulu? Pokud jde o mě, úplně přestala existovat.“

Worthovi bylo podobné, že nadhodil tak bolestivé téma. Chování lady Emily ho pobouřilo nejvíc ze všech. A také se nejzaníceněji věnoval tomu, aby se lady Emily dozvěděla, že kvůli baronovi nevědomky odkopla budoucího hraběte.

„Můžeme o lady Emily nemluvit, prosím?“ zasténal Lucas a zakryl si rukou obličej.

S příchodem krčmářky, která jim přinesla pití, se Worthovi vrátila dobrá nálada. „Až dopijeme, přineste nám další, zlato,“ požádal ji a pak se obrátil zpátky k Lucasovi. „Rád bych tě upozornil, že pokud chceš najít dámu, která tě bude milovat kvůli tobě, je komická sezona tím posledním místem, kam bys měl chodit.“

„Máš pravdu,“ souhlasil Lucas s povzdechem a zvedl džbánek do vzduchu, aby vévodu pozdravil. „Copak jsem to už neřekl? Sezona a slavnosti s ní spojené jsou to poslední místo, kde bych se měl vyskytovat, a proto jsem se jim minulé dva roky vyhýbal jako neštovicím.“

„Tak proto ses neúčastnil nudných plesů v Almackově klubu?“ uculil se Worth. „Myslel jsem si, že za to může vlažný čaj a jalové řeči. Proto jsem se jich vystříhal já.“

„Vyhýbáš se jim, protože tam nenalévají brandy, což všichni dobře víme,“ prohlásil Bell a s pevně založenýma rukama na hrudi se na Wortha upřeně zadíval.

Ten na přítele mrkl. „A taky mi tam neotevřou takový bank jako U Hollistera.“

U Hollistera bylo Worthovo oblíbené hráčské doupě. Trávil tam skoro všechen volný čas. Vévodovi tam poskytli carte blanche a pravidelně tam vyhrával i prohrával menší finanční částky.

Lucas se poškrábal na bradě a slepě se zadíval do korbelu. „Kdyby dámy nevěděly, že jsem hrabě, měl bych mnohem větší šanci najít si vhodný protějšek,“ zabručel. Hmm. Kvůli pití si zjevně nedával takový pozor na slova. A možná ani na myšlenky.

Od dřevěných trámů na stropě hostince se odrazil Worthův smích. „Za to bych rád i zaplatil, vidět hraběte převlečeného za prostého chasníka, aby našel pravou lásku. Zní to poeticky.“

Clayton se také zasmál a zavrtěl hlavou, kdežto Bell přimhouřil bystré oči. „Není to úplně bizarní nápad.“ Naklonil hlavu na stranu.

„Vážně ne?“ Lucas už skoro zapomněl, co před chvílí řekl.

„Představa, že budeš předstírat, že jsi prostý občan, aby sis našel manželku,“ odpověděl Bell.

Worth ho udeřil do zad. „Zešílel jsi, chlape? A to ani nepiješ.“

Bell nikdy nepil. V jeho korbelu bylo pravděpodobně rýžové mléko nebo něco stejně málo vzrušujícího. Byl radši, když měl nad svými smysly kontrolu, a všichni to věděli. Vždy se postaral, aby se všichni dostali bezpečně domů bez zbytečných sporů se strážníky hlídkujícími na ulicích nebo oxfordskými rektory. Markýz se naklonil dopředu a zpříma se na Lucase zadíval. „Za správných okolností by to mohlo vyjít.“

„Předstírání, že jsem prostý občan?“ zopakoval Lucas a zamrkal. „Nechápu jak.“

„Všichni ve společnosti ho znají,“ poukázal Clayton. „Jak by se mu to mohlo podařit?“

„Naznačuješ snad, aby si vzal masku nebo změnil vzhled?“ Worth se hladil po bradě a mhouřil oči, jako by i on bral ten nápad vážně.

Lucas těkl pohledem mezi ním a Bellem. „To nemyslíte vážně, ani jeden z vás. Clayton má pravdu. Jak by to mohlo vyjít?“

„Ne, neměl by kostým.“ Bell směřoval svoje poznámky k Worthovi. „Měl jsem na mysli něco, co by se víc blížilo skutečnosti.“

„Jako třeba?“ pobídl ho Worth a také se naklonil dopředu.

„Vy dva mi naháníte hrůzu,“ prohodil Lucas. „Zdá se, jako byste se opravdu snažili vymyslet způsob, jak by se tenhle absurdní nápad dal uskutečnit.“

„Jako… domácí sešlost,“ odpověděl Bell Worthovi a dál se hladil po bradě, aniž si všímal Lucasova znepokojení.

Worth se stále přimhouřenýma očima naklonil hlavu. „Domácí sešlost, ano. Chápu, co tím myslíš.“

„Ale pochopitelně ne jen tak ledajaká,“ pokračoval Bell. „Musel by ji pořádat někdo, kdo by byl do toho experimentu zapojený.“

„Do experimentu?“ Clayton ožil. „Jen máloco mám radši než experimenty a náhodou se právě chystám rozeslat pozvánky na svou každoroční sešlost na venkovském panství.“ Pronesl ta slova nenuceně, jako by právě nepřiložil velkou otýpku dříví do ohně, který už takhle hořel šílenstvím.

„Do experimentu?“ zopakoval Lucas otupěle a zamrkal.

Bell luskl prsty. „Tvoje domácí sešlost bude dokonalá, Claytone.“

„Počkat. Počkat. Počkat. Počkat. Počkat.“ Lucas, který seděl mezi Bellem a Worthem, se opřel oběma rukama o ramena svých přátel. Potřeboval rychle vystřízlivět. Jeho společníci téměř přišli o rozum, dokonce i Bell, který byl normálně, kdykoliv věci zašly příliš daleko, ztělesněním moudrosti. „Domácí sešlost nezmění mou totožnost. Urozené dámy budou stále vědět, kdo jsem.“

„To je dobrá námitka,“ připustil Clayton a nalil si do krku další pivo. Díkybohu. Takže Clayton nakonec nebere tuhle diskuzi vážně.

„Pokud pozveš jen debutantky z letošní sezony, tak ne,“ namítl Bell a pozvedl koutek rtů v samolibém úsměvu. „A pokud zvolíš správné okolnosti.“

Lucas se zhluboka nadechl a odsunul džbánek z dosahu. „Dívky mě možná neznají, ale některé jejich matky ano. Spousta jich byla u dvora už se starší dcerou, která vstupovala do společnosti.“ Tak. Konečně vnesl do diskuze zdravý rozum, který tam silně chyběl.

„A právě teď vstupují na scénu ty správné okolnosti,“ připomněl mu Bell, založil si paže na hrudi a na rtech mu stále pohrával polovičatý úsměv.

Worth se poškrábal na tmavém strništi, které mu přes noc vyrazilo na bradě, a usmál se ještě širším, mnohem podmanivějším úsměvem než Bell. „Panebože, myslím si, že jsi na to kápl.“

„Odmítám nosit masku, pokud přemýšlíte o tomhle. Nejsme ve středověku,“ ohradil se Lucas a zavrtěl hlavou.

„Masku ne,“ namítl Bell. Opřel se zpátky o opěradlo židle a kousal se do spodního rtu jako často, když o něčem přemýšlel.

„Ani kostým,“ pokračoval Lucas. Odstrčil korbel co nejdál od sebe. Další alkohol by tuhle situaci učinil ještě potřeštěnější.

„Ne… tak docela.“ Bell si vyměnil s Worthem široký uličnický úsměv.

„Panebože, tu podívanou si vážně užiju,“ dodal Worth a přikývl.

„Jakou podívanou?“ Clayton zmateně nakrčil nos. „Už vůbec nevím, o čem tu vy dva proboha mluvíte.“

„O tom, že tady Lucas bude vystupovat jako sluha,“ odpověděl Bell a stále se křenil jako idiot.

Lucas zamrkal. „Sluha?“ Ze všech slov, která od svého přítele očekával, bylo tohle až vespod seznamu.

„Ano. Je to dokonalé,“ dodal Worth a přikývl.

Lucas se k němu obrátil a zadíval se na něj, jako by přišel o rozum. „Dokonalé? Já a sluha? V čem je to dokonalé?“

„Stále to neřeší problém s matkami, které ho poznají, i kdyby byl převlečený za sluhu,“ poukázal Clayton.

„Ale řeší,“ namítl Bell. „V tom je právě ta krása. Panstvo se na sloužící nedívá. Nevěnuje pozornost skoro ničemu kromě toho, co samo potřebuje a chce. Můj výcvik špeha mě hodně naučil, jak málo si lidé všímají detailů. Klidně se vsadím, že pokud bude Kendall oblečený jako sluha a bude vykonávat povinnosti sloužících, žádná z urozených dam se na něj dvakrát nepodívá. Koneckonců bude mít na sobě livrej, kalhoty po kolena a napudrovanou paruku.“

„A další výhoda spočívá v tom, že sluha bude v mimořádně vynikajícím postavení, aby zjistil, jak se dámy skutečně chovají,“ dodal Worth a odhrnul si z čela dlouhé tmavé vlasy. „Vsadím se, že když mluví s případným ženichem, překonávají se, a když oslovují sluhu, chovají se jako semetriky. Bůhví, že jsem to u své matky vídal znovu a znovu.“

„Opravdu jste oba zešíleli,“ utrousil Lucas. Začínal být upřímně znepokojený. Vážně jeho přátelé věří, že tohle šílenství může vyjít? To nemohou myslet vážně.

„Já nevím,“ připustil Clayton a zatahal se za vázanku. „Ale připadá mi to jako velká legrace. A jako dějiště takového experimentu vám ochotně nabízím svou blížící se domácí sešlost.“

„Takže ses taky zbláznil,“ vzdychl Lucas. Hrome. Kvůli davovému šílenství přišel o posledního spojence.

„Promysli si to,“ doporučil mu Bell a obrátil se k němu. „Máš tu potenciál získat přesně to, co chceš. Nezatížený pohled na nejnovější hlouček debutantek, které se budou chovat přesně tak, jako kdyby nevěděly, že je pozoruješ.“

Lucas na markýze přimhouřil oči. „Zneklidňuje mě, že v tomhle plánu nevidíš žádný problém.“

Bell pokrčil rameny. „Jaký problém? Riziko je skoro nulové. Jestli tě někdo pozná, prostě ho požádáme, aby na naši hru přistoupil. Nepochybně si ji také užije.“

„Co když opravdu najdu dámu, která se mi bude líbit?“ namítl Lucas. „Mám ze sebe strhat livrej, prohlásit, že jsem hrabě, a očekávat, že se do mě šíleně zamiluje?“

„Vůbec ne,“ zavrtěl hlavou Bell. „Jen navrhuju, že mladé dámy poznáš na základě toho, jak se chovají k sloužícím. Nepochybuju, že ty nejpříjemnější budou laskavé a milé. A jakmile si jich pár vybereš, budeš vědět, komu se máš příští sezonu dvořit.“

Lucas pomalu zavrtěl hlavou a přitáhl si korbel zpátky k hrudi. Možná že s větším množstvím piva nabere celý tento vývoj událostí větší smysl. „Navrhuješ, abych si vybral budoucí nevěstu podle toho, jak se chová k lokajům?“

Bell povytáhl obočí. „Jak se lady Emily chovala k sloužícím?“ zeptal se rozvážně.

Lucas zatnul čelisti. Zatracený Bell. Vždy věděl, co má přesně říct. Hlavou mu prolétly nechtěné vzpomínky. Vzpomínky na krásnou a dokonalou lady Emily, jak se utrhuje na služebnou kvůli tomu, že přinesla vlažný čaj, a propouští lokaje za to, že jí přivřel vlečku šatů do dveří kočáru, když je zavíral.

„Z tvého výrazu vidím, že ti začíná docházet, jaký to má všechno smysl,“ protáhl Bell.

Lucas o tom chvíli uvažoval. Možná za to mohly čtyři korbely piva, které vypil, ale najednou celý ten plán začínal působit… dobře. Vlastně nejenom dobře, ale i rozumně a nápomocně. Snažil se vymyslet, jak má vstoupit na manželský trh, aniž by musel trpět dámy, kterým záleželo jen na jeho penězích a titulu. Jediné setkání s takovou ženou ho dokázalo odradit na celý život. Panebože, možná že jeho přítel opravdu vymyslel dokonalý plán!

„Jsem ochotný jít do toho s tebou,“ navrhl Bell nenuceně a znovu pokrčil rameny.

„Cože?“ Worthovo černé obočí vystřelilo vysoko nad tmavomodré oči. „Proč bys to dělal?“

Bell se narovnal a opřel se znovu o opěradlo židle. „Protože jsem zúžil své pátrání po zrádci v bitvě o Bidasoa na jednu ze tří možností.“

„Jde o toho muže, kterého hledáš pro ministerstvo vnitra?“ upřesnil Worth tišeji.

„Přesně tak,“ přisvědčil Bell. „A jestli tady Clayton pozve ty tři na svou domácí sešlost, také se budu vydávat za sluhu, abych je sledoval.“

Worth zaklonil hlavu a zasmál se. „Hned mě mělo napadnout, že máš postranní motivy, Belle. Na práci pro Jeho Veličenstvo nikdy nezapomínáš. Dokonce ani při pití.“

Bell se rozzářil. „Proč bychom nemohli využít příležitosti a místo jednoho užitečného cíle sledovat dva? Přiznávám, už jsem o tom plánu přemýšlel ještě předtím, než nás Lucas informoval, že si chce hledat manželku, ale pokud nám to oběma pomůže, tím líp. Skutečně se však budeme muset chovat jako sloužící. Budeme obsluhovat hosty a plnit všechny úkoly, které obvykle vykonávají.“

„Hmm. Docela se mi líbí představa, že pod mou střechou bude probíhat špionáž.“ Clayton se znovu dlouze napil piva. „Celou záležitost to pěkně okoření. A protože jsem nebyl voják ani jinak nesloužil Jeho Veličenstvu, mám pocit, že s tímto úskokem musím souhlasit. Nemluvě o mé lásce k experimentům. Půjdeš do toho, Lucasi?“

Lucas si unaveně zvedl korbel ke rtům a vypil ho. Pak si otřel ústa hřbetem ruky. „Copak teď můžu odmítnout, když se ke mně připojil Bell?“

Worth přijal od krčmářky další pivo a hodil jí do vzduchu minci jako spropitné. Věnoval jí flirtující široký úsměv a potom se znovu zapojil do rozhovoru. „Jsem tak zvědavý, jak se celá situace vyvine, že nejenže přijedu na návštěvu, ale pokud vy dva uspějete, zaplatím značnou sumu. Máte zájem se vsadit?“ V jeho obličeji se objevil soutěživý pohled.

Bell obrátil oči v sloup. „Sázíš se kvůli všemu, Worthe.“

„Možná, ale musíš přiznat, že tohle je mimořádně lákavá příležitost.“ Worth zvedl bradu k markýzi. „Pět set liber na to, že vás během prvního týdne oba odhalí nějaká matka s dychtivýma očima.“

„Přijímám!“ prohlásil Clayton a bodl prstem do vzduchu. „Předpokládám, Worthingtone, že se zúčastníš jako host.“

Worthovu odpověď přerušilo Lucasovo uchechtnutí. „Samozřejmě že se zúčastní jako host. Tady náš přítel Worth by se nikdy nemohl vydávat za sluhu.“ Soucitně na vévodu pohlédl a zavrtěl hlavou. „Obávám se, že bys nevydržel obsluhovat ani jediný večer.“

Worthovi se vzedmulo chřípí. Pak se trochu uklidnil a napřímil se. „Beru to jako urážku. Jestli to zvládnete vy dva, tak já určitě taky.“

Clayton nadmul tváře a s mírně vyhýbavým pohledem zavrtěl hlavou. „Hm. S tím tak úplně nesouhlasím, starý brachu.“

Worth si založil paže na hrudi a zabodl do přítele podrážděný pohled. „Opravdu nevěříš, že to dokážu?“

„Ne,“ přiznal Clayton mírně zaraženě. „Pokud budeš muset opravdu plnit roli sloužícího a odvádět skutečnou práci, tak ne.“

Worth přesunul pohled k Bellovi. „Taky si to myslíš?“ Vypadal skoro ublíženě.

Bell zavrtěl hlavou. „Jsi bez šance. Promiň, Milosti, ale jsi mnohem zvyklejší na to být obsluhován než někoho obsluhovat.“

„Právě proto vím, jak se to správně dělá,“ odsekl Worth s rozladěným výrazem.

Lucas se ušklíbl. „Obávám se, že vidět někoho, jak obsluhuje, a opravdu obsluhovat jsou dvě zcela odlišné věci.“

Worth vykulil oči. „Jsi hrabě, prokristapána. Proč si myslíš, že to umíš?“

„Jsem sice hrabě, ale tvrdá práce mi není cizí. Léta jsem v námořnictvu plnil úkoly, jako je česání koudele a zbavování sucharů od červů. A ve srovnání s některými dalšími to byly lahůdky,“ odpověděl Lucas.

Worth udeřil dlaní do desky stolu, až korbely poskočily. „Dobře. Tisíc liber na to, že se taky dokážu vydávat celých čtrnáct dní za sluhu. Nebo to přinejmenším zvládnu déle než někdo z vás.“

„Tak kdo je tu blázen?“ zeptal se Clayton a zavrtěl na Wortha obočím.

„Myslím to naprosto vážně.“ Worth měl zatnuté čelisti. „Tisíc liber, pánové. Kdo tu sázku přijímá?“

„Já,“ zvolali všichni tři jednohlasně.

KAPITOLA PRVNÍ

Frances Whartonová právě snídala v salonku, když dovnitř vtrhla její matka. Ta dobrá žena měla úsměv na tváři, což znamenalo, že obdržela takzvané „dobré zprávy“, neboli opak zpráv, které Frances chtěla slyšet. Dívka zavřela knihu Zkrocení zlé ženy a zastrčila ji za rostlinu v květináči. Matka si neustále stěžovala, že její dcera moc čte.

„Právě jdu z domu lady Cranberryové,“ vydechla. „Potvrdila, že se sir Reginald Francis příští týden zúčastní Claytonovy venkovské domácí sešlosti.“

Frances si vyměnila pohled s mladší sestrou, která seděla naproti ní. Abigail bylo teprve šestnáct a ještě nevstoupila do společnosti, kdežto Frances bylo osmnáct a tuto sezonu prožívala svůj debut. Ačkoliv netušila proč, matka jí vyhlédla sira Reginalda Francise. Byl sice rytíř, ale také namyšlený a pompézní osel. Nemluvě o tom, že měl příjmení Francis. Neuměla si představit, že by se jmenovala Frances Francisová. To by způsobovalo spoustu problémů.

„Není mi dobře, mami. Nejsem si jistá, jestli na tu Claytonovu sešlost budu moct jet.“ Frances si položila na čelo hřbet ruky v tom nejdramatičtějším gestu, jakého byla schopná. Nikdy si nelibovala v přílišném dramatizování, ale obvykle to na matku zabíralo.

„Nesmysl,“ utrousila matka, na kterou to tentokrát zjevně neudělalo žádný dojem. „Jsi zdravá jako buk, ale i kdyby ses nakazila morem, pověřím sloužící, aby tě na tu domácí sešlost odnesli.“

Frances se zamračila a úkosem na ni pohlédla.

„Já bych tam jela ráda,“ přihlásila se Abigail s dlouhým dramatickým povzdechem. Také si položila hřbet ruky na čelo. Francesina sestra měla odjakživa talent pro drama a její herecké výkony byly mnohem uvěřitelnější než ty její. Frances si zapsala do paměti, že se musí sestry zeptat, jak má své pokusy učinit věrohodnějšími.

„Ještě ani nejsi ve společnosti,“ odbyla ji matka.

„Já vím,“ zasténala Abigail, aby svou neutěšenou situaci zdůraznila.

Frances si zapsala za uši další poznámku. Měla by častěji sténat.

„Ale já bych se moc ráda zúčastnila venkovské domácí sešlosti plné hezkých džentlmenů,“ trvala Abigail na svém.

„Plné hezkých džentlmenů a  sira Reginalda Francise,“ zamumlala Frances.

Matka ji sjela pohledem, z něhož jasně vyplynulo, že jí dceřin žert nepřipadá ani trochu zábavný. „Nechápu, co proti siru Reginaldovi máš,“ podotkla a zvedla nos.

Frances si založila paže na hrudi a poklepávala si prsty do loktů protější ruky. „Tak to vezměme pěkně od začátku. Zaprvé je dvakrát starší než já.“

„Čtyřicet není žádné stáří.“ Matka nesklonila nos ani o píď.

„Je to nadutec,“ pokračovala Frances a stále u toho bubnovala prsty.

Matka mávla kapesníkem ve vzduchu. „Všichni muži s titulem jsou sebevědomí. To byl tvůj otec taky, když jsme se poznali.“

„Je hrozně nudný,“ pokračovala Frances a poškrábala se na tváři.

„Nechápu, jak to můžeš říct. Mně připadá velmi zajímavý,“ nenechala se odradit matka.

Frances povytáhla obočí. „Skoro hodinu mi vyprávěl o partičce whistu, kterou hrál před čtyřmi lety. Mimochodem prohrál. A to měl docela slušné karty.“

„Ach, Frances, jsi tak vybíravá.“ Matka si trpělivě povzdychla a přitiskla si kapesník na krk. „Nezapomínej,“ ztišila hlas k zašeptání, jako by nebyly v omšelém salonu samy, „že nemáš velké věno, a i když tě miluju, nedá se říct, že bys byla zrovna hvězdou sezony.“

„Díky za povzbuzení, mami,“ utrousila Frances a potlačila nutkání se matčině neslýchané poznámce zasmát.

Ta se nedala odbýt. „Myslím to zcela vážně. Sir Reginald o tebe projevil zájem. A jeho nabídka k sňatku je dost možná ta nejlepší, jakou dostaneš.“

„Jestli je odříkávání čtyř let staré historky o karetní hře projevováním zájmu, tak máš asi pravdu, mami. Už jsem ti ale řekla, že jsem naprosto srozuměná s tím, když dáš moje věno Abigail, abys jí zajistila dobrý manželský svazek.“

Otcova záliba v hazardu se sklonem prohrávat způsobila poslední dobou rodině velké finanční potíže. Přesto Frances nechápala, proč se matka nezachová prakticky a místo aby ji nutila do manželství, nezdvojnásobí Abigailino věno. Dávalo by to smysl.

Matka však byla zjevně jiného názoru. Znovu mávla kapesníkem. „To je šílenství.“

„Není,“ trvala Frances na svém. „Abigail má opravdu zájem o hledání manžela, a když dáš obě naše věna dohromady, mohla by se dobře provdat. Já manžela nechci.“ Tuto hádku vedly už mnohokrát, ale ačkoliv to Frances dohánělo k šílenství, matka její argumenty pokaždé pustila z hlavy. Očividně nechápala, že by mladá žena opravdu netoužila po vdavkách.

Nyní zavrtěla hlavou. „Přestaň mluvit hlouposti. Kdybychom měli peníze na rozhazování, zavolala bych doktorovi, aby tě prohlédl.“

Frances vzdychla. V této výměně názorů nezvítězí. Pokud šlo o matku, uzavřít slušný sňatek bylo to jediné na světě, co stálo za přemýšlení. Lady Winfieldová neměla syna, a tak trávila spoustu času tím, že si dělala starosti o budoucnost dvou dcer a výběr jejich manželů. Pro Frances nebyla žádná novinka, že není nejvyhledávanější debutantkou sezony. Vzhledem k tomu, že její otec byl pouze baron a neměla pořádné věno, strávila uplynulou sezonu spoustu času tím, že seděla s ostatními čekankami. A když ji případný nápadník požádal o tanec, rychle ho odradila tím, že mu dlouze vysvětlovala svůj úmysl komunikovat s úředníky, aby přesvědčili parlament ke změně zákonů týkajících se chudých. V současnosti neoblomně vystupovala proti tomu příšernému zákonu o zaměstnanosti, o kterém bude parlament hlasovat, jakmile se na podzim znovu sejde.

Frances nebylo ještě ani deset, když s ní otec šel na procházku do Hyde Parku a před domem jednoho politika uviděli skupinku protestujících chudáků. Lidé v hloučku vypadali pobouřeně, upoceně a nesli vidle. Křičeli, jak nehorázné zacházení s nimi zákony umožňují. Otec se s ní pokusil rychle kolem nich projít, ale Frances trvala na tom, že se zastaví a vyslechnou si je.

To, co slyšela, ji vyděsilo. Žádná stížnost ani požadavky davu jí nepřipadaly přemrštěné. Slíbila si, že jakmile dosáhne plnoletosti, udělá všechno, co bude v jejích silách, aby jim pomohla. Jako debutantka sice neměla mnoho příležitostí plést se do politiky, ale občas jí věnoval pozornost vlivný člen parlamentní Sněmovny lordů. Při tanci na plesech vybrané společnosti začala být proslulá tím, že říká věci jako: „Víte, lorde Shartone, že chudáci jsou často nuceni hradit poplatky, které si nemůžou dovolit, a končí kvůli dluhům ve vězení, kde není naděje, že je někdy splatí?“ Nebo: „Lorde Abemarle, uvědomujete si, že chudí vězni bývají odsouzeni k doživotí úplně bez právníka? Jak můžeme tvrdit, že žijeme v civilizované společnosti, když se tu dějí taková zvěrstva?“

V obličeji tanečníka se většinou objevil výraz zajíce chyceného do pasti, a jakmile hudba dohrála, chvatně ji odvedl zpátky na kraj parketu a už nikdy ji k tanci nevyzval.

Matka ji bezpočtukrát nabádala, aby se přestala chovat tak nepřívětivě. To slovo ráda používala pro Francesiny drobné „výbuchy“, ale Frances s nimi odmítala přestat. Hledání manžela ji vůbec nelákalo, ale když už ji některý z nejvlivnějších členů parlamentu poslouchal, klidně se mohla postarat, aby ten čas nepromarnila. Nadále se tedy během sezony chovala „nepřívětivě“, takže před ní skoro všichni žádoucí džentlmeni prchali, jen ji viděli přicházet.

Ukázalo se, že sir Reginald Francis zůstává většinu sezony na venkově. Také byl bohatý, podle matky natolik, že byl ochotný přehlédnout její žalostné věno. Proto matka dál lpěla na naději, že s ním Francis uzavře manželský svazek, a byla dychtivá odvézt ji na domácí sešlost lorda Claytona stůj co stůj.

„Slíbíš mi, že se tam budeš chovat přívětivě,“ pokračovala matka a pohrozila Frances prstem.

„Jsem snad někdy nepřívětivá?“ Frances mrkla na Abigail za matčinými zády.

„Víš, o čem mluvím, drahoušku,“ pokárala ji matka a otřela si čelo kapesníkem.

Frances pokrčila rameny. „Jen nechápu, proč bych musela přijmout první nabídku, kterou dostanu.“

„První nabídka je obvykle ta nejlepší, drahoušku,“ prohlásila matka. „A kromě toho jsi zatím žádné jiné nedostala, takže na tom v tomhle případě nesejde. Slyšela jsem od několika lidí, kteří sira Reginalda dobře znají, že se nenechá odradit mladými dámami, které mluví o politice a takových věcech.“ Matka si přitiskla kapesník tentokrát ke rtům a starostlivě svraštila obočí nad šedýma očima. „Jen doufám, že je to pravda.“

Frances se zamračila. Kdyby se se sirem Reginaldem už nesetkala, možná by tomu i uvěřila. Slibnou příležitost dostala minulý týden na poslední slavnostní události sezony. Bez ustání mluvil o sobě. Matka ji během představování pozorně sledovala a okamžitě ji zarazila, jakmile se Frances pokusila zmínit o zákonu o zaměstnanosti, o tom ohavném legislativním návrhu, který podporoval stejně odporný člen Sněmovny lordů lord Kendall. Podle Francesiných informací, které získala hlavně tím, že tiskla ucho ke dveřím otcovy pracovny, když přišli na návštěvu jeho přátelé a mluvili o politice, byly hlasy poměrně vyrovnané. Hlasování však bylo odloženo na příští zasedání parlamentu a Frances, kdykoliv se ocitla ve společnosti šlechtice, v té věci nehodlala mlčet. Pokud se její cesty s tím odporným lordem Kendallem někdy zkříží, byla plně rozhodnutá dát mu jasně najevo, co si o něm myslí.

„Jen doufám, že mě sir Reginald k smrti neunudí řečmi o farau, které hrál před deseti lety,“ povzdychla si.

Matka obrátila oči v sloup. „Bez ohledu na to v pátek odjíždíme do Devonu.“ Obrátila se ke dveřím. „Půjdu požádat Albinu, aby začala balit zavazadla. Připrav se a žádné řeči o politice.“ Zpříma se k ní obrátila. „Rozumíš mi, Frances Regino Thurgoodová Whartonová?“

Frances zvedla ukazováček. „Zákon o zaměstnanosti není pouze politic…“

„Žádné řeči o zákonech. Ani o chudácích. Ani o zaměstnanosti. Ani o ničem podobném,“ zahudrala matka.

„Dobře.“ Frances krátce zauvažovala, že za zády zkříží prsty, ale to by bylo nečestné a ona si na cti zakládala. Někdy až příliš. „Tak dobře, slibuji, že o tom mluvit nebudu. Alespoň se sirem Reginaldem.“

„S žádným žádoucím urozeným džentlmenem,“ prohlásila matka a nesouhlasně povytáhla obočí.

Frances si založila ruce v bok. „Tak dobře. S žádným žádoucím urozeným džentlmenem,“ papouškovala.

„Skvělé. V tom případě tě možná přece jen provdáme.“ Matka se usmála, povytáhla si karmínově červenou hedvábnou sukni a vyplula z místnosti.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Lokaj a já.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.