Můj divoký hokejový život

Miroslav Fryčer a Luboš Brabec

Tuto knihu věnuji svým rodičům, dětem a manželce Lence, kteří při mně vždycky stáli. A také bývalým spoluhráčům a trenérům, bez nich by moje hokejová cesta nebyla tak úspěšná a zajímavá.

M. F.

Obsah

Dvacet procent

Na trase Opava-Záhřeb-Karviná

Frigo na ledě

Roky v džungli

Pan Martinec, pan Dzurilla a spol.

Ze života ligového hokejisty

Se lvíčkem na prsou

Vítkovický titul

Útěk

Bienvenu au Québec

Čtyři hattricky a loučení

První kroky v Torontu

Gól pro tátu

Mezi hvězdami NHL

Hraj tvrdě, pař tvrdě

Gretzky tři a já čtyři

Leafs Nation

Válka s Brophym

Detroit, Edmonton…a konečná

Starci na chmelu

Trenérem

Cesta z kopce

Návraty

Hokej na celý život

O autorech

Copyright

Dvacet procent

Z nebe se sype sníh. Tuny sněhu. Na svatého Štěpána roku 1999 je v Meranu a celém Jižním Tyrolsku kalamita. Máme hrát vánoční ligový zápas s Varese, ale jejich autobus má už dvě hodiny zpoždění. Kluci sedí v kabině a čekají.

Já se zatím procházím po chodbě. Najednou zadrnčí mobil, neznámé číslo, hned ale ztichne. Za chvíli zvoní znovu a vytrvaleji. Tentokrát volá manželka. „Proč to nebereš? Volají z nemocnice, že tě nemůžou sehnat!“

Je to telefonát, na který čekám tři měsíce a kvůli němuž musím mobil nosit pořád u sebe, i na ledě při tréninku. Telefonát, který mi může zachránit život.

Konečně. Našel se dárce, jak se tomu vznešeně říká. Ve skutečnosti před chvílí umřel chlap, který je 185 centimetrů vysoký, má krevní skupinu B a zdravá játra. Jenom od takového mám šanci nový orgán přijmout.

Hrkne to ve mně a rozbuší se mi srdce. Stokrát jsem si říkal, že jsem na tuhle zprávu připravený. Ale ne. Nejsem.

Sotva mobil položím, znovu zazvoní. Teď už mluví doktor z kliniky v Innsbrucku. „Vezměte si tabletky, které jste od nás dostal, a do šesti hodin musíte být na sále,“ opakuje instrukce, které mi dal hned na podzim, kdy mi po sérii vyšetření sdělil, že je nutná co nejrychlejší transplantace, jinak…

Nejdřív jdu za klukama, už krouží po ledě. Zavolám si kapitána Markuse Brunnera a Karla Metelku, jediného českého svěřence, kterého tady v Itálii mám, a říkám jim, že přišla moje chvíle. Od září vědí, jak na tom jsem a co mě čeká. Když nás vidí ostatní, taky přijedou na střídačku. Všichni mají sklopenou hlavu. „Hodně štěstí, trenére,“ zaraženě zamumlají.

Je to pro nás velmi emotivní okamžik. Na jaře jsme společně slavili titul a teď netušíme, jestli se ještě někdy uvidíme. Podruhé v životě zažívám podobné chvíle. Když jsem v jednaosmdesátém utíkal do Kanady, s přetěžkým srdcem jsem se loučil s babičkou, dědou, kamarády. Rozdíl je v tom, že dnešní loučení může být mnohem definitivnější. Jak se později dozvím, kluci nechtěli proti Varese nastoupit. Bylo jim hloupé honit puk po ledě, když jejich trenér bojuje o život. Prezident klubu je ale nakonec přemluvil, ať hrají v duchu za mě. Tak do toho šli, s iniciálami MF na přilbách.

Bydlím kousek od zimáku. Doma si sbalím věci a zapiju prášky. Nasedneme s manželkou, synem Mikem a vedoucím mužstva Giuliem Pallaverem do auta a můžeme vyrazit.

Všude je bílo. Pořád chumelí a na silnicích to klouže. Běžně cesta z Merana do Innsbrucku trvá dvě hodiny, ale přes zasněžený Brennerský průsmyk jedeme dvojnásobnou dobu. V autě je ticho. Sedím vzadu, Mike mi leží na klíně. Je mu šest let a možná jenom tuší, že se děje něco vážného, protože všichni jsou smutní a v očích mají slzy.

Neví toho mnohem víc. Neví, že existuje pouze dvacetiprocentní šance, že se transplantace podaří a zase si spolu zahrajeme fotbálek. Aspoň tak to říkal doktor.

Dvacet procent. Hrozné číslo. Když máte v hokeji dvacetiprocentní úspěšnost využití přesilovek, můžete si gratulovat. Když máte dvacetiprocentní naději, že se probudíte nejen zítra, ale i pozítří a popozítří, je vám trochu úzko.

Ale neskuhrám. Ani nahlas, ani potichu. Od chvíle, kdy jsem se dozvěděl, že mám zničená játra, jsem smířený s osudem. Buď to vyjde, nebo ne. Děj se vůle boží. Jako každý před transplantací jsem měl povinná sezení s psycholožkou, aby mě připravila na to, že můj příběh nemusí skončit happy endem. Zbytečně. Nepotřebuju útěchu. „Klidně byste se mnou mohl chodit za ostatními pacienty. Jste jediný, kdo je se vším vyrovnaný,“ řekla mi po deseti minutách.

Neberu svůj osud jako křivdu. Na rozdíl od jiných se ublíženě neptám: proč zrovna já? Dobře vím, po jakých cestách jsem dokráčel až na tuhle křižovatku.

Osm sezon jsem hrál v National Hockey League, kde se v osmdesátých letech žilo v rytmu Play hard, party hard. Nejsem první ani poslední, na němž tyhle divoké roky zanechaly stopu.

Do spousty zápasů, v NHL i v Evropě, jsem nastupoval se sebezapřením. Prášky proti bolesti jsem do sebe házel jako lentilky a doktoři mi píchali jednu injekci za druhou, abych se vůbec postavil na brusle. Ani tenhle způsob léčby vleklých zranění nepřidal játrům na kondici.

A všechno završily problémy s alkoholem. Pořádně jsem do nich spadl v Itálii, v té krásné zemi s vynikajícím vínem, a dlouho jsem nebyl ochoten si je přiznat. Abstinovat jsem začal před 107 dny. Ale už je pozdě. Jsem ve stavu, kdy játra nejde zachránit pevnou vůlí a změnou životního stylu. Čas za minutu dvanáct jsem dávno prošvihnul.

Žil jsem, jak jsem žil, a ve čtyřiceti letech jsem dostal účet. Zlobit se můžu jenom na sebe. Říkám si to od začátku a myslím na to i celou dobu v autě.

Konečně jsme v Innsbrucku. Na transplantační oddělení se vchází prosklenými dveřmi, za které smějí pouze pacienti. Nastává nejtěžší chvíle. Loučení s Mikem. Na krk mu dám svůj řetízek a na ruku připnu hodinky. „Teď jsi chlap v rodině ty.“ Naposledy mu zamávám.

Naposledy?

Na pokoji vyplním dotazníky, podepíšu formuláře a jdu na EKG. Potom mě oholí a píchnou nějaký oblbovák. „Vy jste klidný už teď,“ usmívá se zdravotní sestra. Jsem. V okamžiku, kdy jsem se rozloučil s nejbližšími, do mě vstoupil klid. Vnitřní, absolutní klid. Je mi fajn. Jsem srovnaný se vším, co přijde.

Sestřička mě veze výtahem dolů na sál. Všechno je připravené. Rozevřou se dveře a spatřím tým doktorů, který mě bude operovat. Teď je to na nich.

Položí mě na stůl a na obličej mi nasadí masku s anestetiky. Poslední, co si pamatuju, je světlo. Obrovská rozsvícená světla pod stropem.

Pak se propadnu do naprosté tmy.

***

Probouzím se po osmi hodinách. Nade mnou stojí lékař a jeho dva asistenti. Jsem ještě trochu oblbnutý, tak v první chvíli nerozumím, co mi chtějí říct. „Nová játra někde protékají, proto musíte okamžitě na další operaci,“ šeptají.

To je konec, říkám si pro sebe. Tohle už nedám.

Opravují mě skoro šest hodin. Když se vzbudím na jednotce intenzivní péče, jsem ověšený kabely jako vánoční stromek, v žíle mám kanylu a všechno okolo pípá. Z kukaně mě pozorují lékaři, jestli opravdu žiju.

Jo, žiju. Znovu jsem se narodil.

Je to zázrak. Potvrdí mi to i primář. „Máte štěstí, že jste byl vrcholový sportovec. Jinak by asi srdce nevydrželo dvě dlouhé operace za sebou. Už první byla náročná a při druhé byla naděje na přežití opravdu minimální,“ říká bez okolků. „Ale vyhráno není. Důležité budou první tři dny. Pokud nenastanou komplikace, máte naději.“

Beru na vědomí.

Představuju si, jak si tu pár dnů v klidu poležím a potom mě převezou na normální pokoj. Omyl. Za chvíli přichází sestřička, odpojí kabely, a že prý mám vstát a udělat pár kroků. „Játra se potřebují hned prokrvovat,“ vysvětluje.

Jsem zesláblý, ale došourám se k oknu. Je z něj nádherný výhled na alpské vrcholy. Trochu se nakloním – a musím se začít smát. Pod okny je hřbitov.

Jsem moc rád, že neležím dole.

Ve chvíli, kdy jsem se probudil po druhé operaci, začínám žít svůj overtime. Ten nahoře mi dal druhou šanci a nesmírně si toho vážím. Nemíním ji zahodit. Každý den beru jako dar a žádný z nich nechci promarnit. Nechci se zabývat zbytečnými věcmi, řešit malichernosti a ztrácet čas s lidmi, kteří za to nestojí. V tom mám jasno hned.

Šestadvacátý prosinec od té doby pro mě není jenom druhým svátkem vánočním. Slavím i narozeniny, které jsou pro mě stejně důležité jako ty z rodného listu. Připil jsem si při nich na zdraví už sedmnáctkrát. Minerálkou.

Na trase Opava-Záhřeb-Karviná

Poprvé jsem se narodil 27. září 1959. Jméno Miroslav jsem dostal po dědovi z tátovy strany, kterého jsem ovšem nikdy nepoznal; za války ho v Hulvákách sebrali gestapáci a poslali do koncentračního tábora v Osvětimi, odkud se nevrátil. Byl jsem vymodlené dítě. Naši dlouho neměli štěstí a možná už nedoufali, že se vysněného potomka dočkají. Ani se mnou to nebylo jednoduché. Máti byla na rizikovém těhotenství a pár týdnů po porodu jsme museli zůstat v nemocnici.

Vyrůstal jsem jako jedináček. I když rodiče měli všechny důvody, aby mě vychovávali v bavlnce a úzkostlivě opečovávali, nikdy se tak ke mně nechovali. Opravdu jsem si nemohl stěžovat, že by mě rozmazlovali a tiše okolo našlapovali. Bohudík.

Naši byli celoživotní sportovci, nadšení Sokolové ještě z časů první republiky. Máma Otilie dělala lehkou atletiku a jejím bratrem byl Rudolf Otava, několikanásobný mistr republiky ve sprintech. Táta Jaromír se nejdřív věnoval gymnastice, pak zkoušel národní házenou, hrál fotbal, ale skončil u hokeje. Za války válel v útoku druholigového SK Ostravská Slavia a zastavil se taky v Baníku, odkud odešel do Opavy. Hrát hokej i pracovat v kanceláři. Rád po letech dával k dobru, že do Slezanu přestoupil za dekret na byt a malou černobílou televizi.

Na hokejových kartičkách a ve všech ročenkách proto u mého jména najdete jako místo narození Opavu. Ale je to město, které skoro neznám a k němuž nic zvláštního necítím. Jenom údaj z matriky a kolonka v občance. Žil jsem tam do tří let, pak jsme se, dřív než jsem mohl začít vnímat svět kolem sebe, odstěhovali do Záhřebu.

Bývalá Jugoslávie se stala mým domovem na další tři roky. Nebo spíše tři sezony, protože jsme se stěhovali za hokejem.

Když totiž na začátku šedesátých let začali funkcionáři ze spřátelených socialistických zemí hledat odborníky, kteří by jejich hokej pozvedli na trochu vyšší úroveň, byla to nečekaná příležitost i pro tátu, který mezitím v Opavě povýšil z hráče na trenéra. Přes svaz dostal nabídku z Medveščaku Záhřeb. Dneska je to známý klub, s velkým a bouřlivým fanouškovským táborem, ale tenkrát se nesměle dral na svět. Však táta byl teprve druhým trenérem v historii oddílu. Jeho hlavním úkolem bylo naučit místní nadšence pár kapitol z československé hokejové školy a dát jejich snažení smysl a řád.

V létě 1962 jsme se tedy sbalili, sedli do vlaku a vydali se na jih. Do země, kde jsem prožil kouzelnou část dětství a kde jsem se i naučil bruslit. Ano, moje dlouhá hokejová cesta začala v Jugoslávii. Nebo v dnešním Chorvatsku, chcete-li.

Od klubu jsme dostali byt v záhřebském sportovním komplexu Šalata, hned pod tribunami otevřeného zimního stadionu, kde trénoval a hrál Medveščak. Kousek vedle stály tenisové kurty, hřiště na fotbal, házenou, plavecký bazén. Do jugoslávské školky mě naši nedali, takže celé dny jsem trávil na Šalatě. Potuloval jsem se po okolí jako bezprizorný, ale strach o mě mít nemuseli. Máti dobře věděla, že když mě nenajde na zimáku, budu u tenisových kurtů, a kdybych náhodou nebyl ani tam, jsem určitě ve sportovní hale.

Tímhle nenápadným způsobem jsem začal objevovat kouzlo sportu. Brzy jsem uměl chytit házenkářský i fotbalový míč, snažil jsem se pinkat s tenisovou raketou, ale nejvíc jsem si oblíbil hokej. Rád jsem s tátou chodil na tréninky, podával puky a sledoval všechen ten frmol okolo.

Kabina, to byla moje školka.

Hráči o mě z legrace pečovali jako o skutečného hokejistu. Vyrobili mi malou hokejku, před tréninkem důležitě přehoblovali patku, zatejpovali čepel a já si pak u mantinelu šmrdlal s pukem. Byla to dřina. Hokejku jsem sotva udržel, protože kvůli vrstvám izolačky byla týden od týdne těžší.

Když jsem trochu povyrostl a dětské „kačenky“ s řemínky a dvěma noži vyměnil za krasobruslařské brusle, začali mi v kabině i brousit nože jako opravdovému hráči.

Výhodou nových bruslí bylo, že měly zpevněné kotníky. Už jsem po ledě neklopýtal, naopak jsem od rána do večera mohl nacvičovat plynulé tempo a stabilitu. Bavilo mě to, moc. Skoro mě pak nemohli dostat z ledu. Večer jsem byl utahaný jako kocour a usnul jsem, sotva se hlava dotkla polštáře.

O víkendu jsem chodíval na veřejné bruslení. Všelijak jsem se motal lidem pod nohy, všichni už mě znali a zdravili mě. Stal jsem se maskotem celé Šalaty.

Mít možnost si jít zabruslit, kdykoli jsem měl chuť, to byla průprava k nezaplacení. Takovou nedostanete v žádném oddíle na světě. Všechny pozdější komplimenty, jaký že jsem skvělý bruslař, jsem mohl poslouchat hlavně díky hodinám a hodinám stráveným na záhřebském ledě.

Jugoslávská hokejová liga neměla kdovíjakou úroveň, jak vím od táty. Všichni hráči Medveščaku byli amatéři a chodili do práce. Jako opravdu, ne jednou za měsíc pro výplatu. Pár jich dělalo na zimáku ledaře nebo strojníky, ostatní pracovali různě ve fabrikách a na úřadech. Když se jelo na turnaj nebo k utkání přes půlku republiky, museli si vzít volno. Ale o to víc měli hokej rádi. Milovali ho i fanoušci. Sice v Záhřebu nebyl populární jako fotbal, házená a vodní pólo, ale na zápasy běžně chodilo pět tisíc lidí.

Medveščak trénoval třikrát týdně a liga měla jenom čtrnáct kol. Takže sezona nebyla vyčerpávající šňůrou, během níž se nezastavíte. Díky tomu byl táta skoro pořád s námi. Někdy jsme na venkovní zápasy jezdili všichni, i já s máti. Samozřejmě vlakem. Do Lublaně, Kranjske Gory, Jesenice nebo Bělehradu. Pro malého kluka to byl nezapomenutelný zážitek. Stejně jako výlety k moři, kde jsme si zamilovali ostrov Mali Lošinj.

Možná bychom v Jugoslávii zůstali déle než tři roky, Medveščak nabídl tátovi prodloužení smlouvy, ale když mi bylo šest, vrátili jsme se domů. Čekala mě škola a rodiče nechtěli, abych hned v první třídě musel něco dohánět.

I tak byly moje začátky ve školní lavici složité.

Z Jugoslávie jsem se nevracel jenom okouzlen sportem a vybaven plynnou chorvatštinou se záhřebským přízvukem, ale objevil jsem tam i touhu po volnosti a svobodomyslnosti. Zůstalo mi to dodnes. Nemám rád, když mi někdo říká, co bych měl a co bych neměl, když se mi někdo snaží vnutit svoje názory, svoje představy, snaží se mě dirigovat.

Celé tři roky jsem si v Záhřebu dělal, co jsem chtěl, nebyl jsem začleněný v žádném kolektivu, a najednou mě v Opavě posadili do školní lavice. Vůbec jsem nechápal, proč bych tam měl prosedět půlku dne a poslouchat paní, kterou vůbec neznám. Táhlo mě to ven. Rodiče byli docela překvapeni, když jsem jednou, asi už hodinu po tom, co mě do školy odvedli, zazvonil dole u dveří: „Ahoj, jsem doma.“

Mamka proto pár týdnů se mnou musela chodit do školy a sedět v zadní lavici, než jsem si na novou životní realitu zvykl. I potom učitelka při hodinách raději třídu zamykala, aby mě nenapadlo zase utéct.

Do latě jsem se srovnal až v Karviné. Tam jsme se přestěhovali po prvním pololetí, do školy jsem to měl z domu asi sto metrů a už jsem dal pokoj.

***

I do Karviné jsme odcházeli kvůli hokeji. Kdybych tak tušil, že mi tohle zůstane napořád, že už vždycky se budu stěhovat především za hokejem…

Novým tátovým angažmá se stal klub Baník ČSA, který hrál druhou nejvyšší soutěž. V prvních letech po našem příchodu ještě na otevřeném stadionu – však zastřešené haly měli v okolí pouze v Ostravě, Opavě a Havířově. To je i jedna z mých prvních hokejových vzpomínek na Karvinou. Jak jsme před tréninkem museli hrablem upravit zasněžený led a jak jsme, když naopak svítilo slunce, natahovali plachty, aby led netál.

K hokeji jsem díky tátovi a třem rokům v Záhřebu měl ze všech sportů nejblíž, ale i tak chvíli trvalo, než jsem se rozhodl, že ostatní půjde stranou. Bavilo mě všechno. Rád jsem hrál fotbal, jezdil se školou na atletické závody a zkoušel i házenou, která měla v Karviné velkou tradici i úroveň.

Nejen v mých očích neexistoval smysluplnější způsob, jak trávit volný čas. Přišli jsme ze školy domů, tašku hodili do kouta a utíkali ven. Na hřiště, na koupaliště, na kolo. Televize? Tenkrát vysílaly jenom dva programy, chytali jsme i sousední Poláky, ale s výjimkou sportovních přenosů jsme všechny pořady dokázali s lehkým srdcem oželet.

Venku jsme objevovali mnohem lepší zábavu.

Parkoviště patřila nám, protože vlastnit automobil, to byla ve druhé polovině šedesátých let v Karviné docela vzácnost. Na osiřelých pláccích jsme postavili branky a mastili hokej s tenisákem. Nikdo z dospělých se nepohoršoval, že mu míček občas tancuje po kapotě. Aspoň ne před námi. V zimě, když zrovna mrzlo, tátové postříkali parkoviště vodou a měli jsme improvizované kluziště na dosah ruky. Hokej se stal celodenní zábavou. Nemohli jsme se ho nabažit. Když jsem už hrál za mladší žáky, začínaly naše nedělní zápasy v devět a na oběd jsme byli zpátky doma. Unavení jsme se necítili, tak jsme se šli vyřádit před barák, kde jsme hráli až do večera. Kondice se tankovala sama.

Po pár měsících mi bylo jasné, že všechny sporty nemůžu dělat najednou a pořádně. K ledu mě to táhlo nejvíc, tak jsem se z házené odhlásil. Ten sport se mi pořád líbí. Je rychlý, agresivní, padá hodně branek, a když mám čas, v televizi se na něj rád podívám. Ale brusle s hokejkou mi k srdci přirostly víc.

Stát se hokejistou, to byl můj první dětský sen. I když na začátku jsem na tréninky musel vstávat v krutých pět hodin ráno, protože jako mladší žáci jsme měli led už od šesti. Ale neremcali jsme. Na stadion jsme se těšili. Hospodář zatopil v kamnech, abychom v kabině nemrzli, převlékli jsme se a nadšeně šli na věc. Po tréninku jsme se ani nestihli vysprchovat a upalovali jsme i s hokejovým pytlem do školy, kam jsme dobíhali těsně před zvoněním.

Ve třídě jsem jako nejvyšší seděl v poslední lavici, u okna. A každý den v devět ráno jsem s oblibou vyhlížel Jardu Motyčku, legendu karvinského hokeje, jak jde k tátovi na trénink. Pomalu si to šinul po chodníku a četl noviny. Tenhle obraz mě naprosto fascinoval. Neskutečně jsem panu Motyčkovi záviděl a představoval si, že i já jednou nebudu muset sedět ve škole, ale budu hrát hokej za dospělé a při dopolední cestě na stadion louskat noviny.

Víc jsem snad tenkrát od života ani nechtěl.

Konec ukázky