Srpodrápý přízrak

Ilona Ziková

© Ilona Ziková 2021

www.suplik.cz

ISBN 978-80-7550-123-3

PROLOG

Richard Cole si přejel dlaní po tváři a setřel si z ní kapky potu, jež se slily v malý vodopád padající mu na stejně promáčené špičky bot. Netrpělivě čekal na Colina Sheldona. Už tu měl být i s průvodcem. Místo toho zde přešlapoval již dvě hodiny. Sám.

Kde se tak dlouho courají?!

Z pralesa se pářilo a mraky se nadouvaly. Bylo období dešťů. Už v jednu hodinu duchny mraků nalehnou břichy na nejvyšší vrcholky lesních velikánů. Potom se spustí lijavec. Voda nebude kapat; voda poteče v provazcích. Za chvíli jí naprší čtvrt metru a pak víc a víc… a pak budou potřebovat Noemovu archu.

A hele, už jdou…

Průvodce byl čistokrevný indián. Vedle toho byl rybář. Co jiného se tady ostatně dalo dělat? Domorodci, co prošli katolickou misií, většinou do pralesa nepáchli. Stačily dvě generace, a v divočině byli naprosto nepoužitelní. Nevyčítal Sheldonovi zdržení. Jistě mu dalo nemalou práci přemluvit – a uplatit – průvodce. Měl by si ale uvědomit, jak je toto setkání důležité.

Cole nahodil japonský přívěsný motor, Sheldon odmotal provaz od kůlu a malá výprava zamířila proti proudu řeky. Při rychlosti třiceti kilometrů v hodině, kterou si troufli ze člunu vyždímat, snad zmáknou cestu tam za čtyři hodiny.

Pohled na náramkové hodinky upozornil Colea, že jsou na cestě dvě hodiny, tedy zhruba v půlce cesty, a že je čas provětrat satelitní telefon. Dnes bylo úterý. A každé úterý v týdnu si chviličku na dálku povídal se Samantou Livelyovou, dlouholetou přítelkyní. Samanta vedla výzkum žraloků na tichomořském atolu.

Zrovna když se jí konečně dovolal přes půlku světa, člun míjel ohromný strom obsypaný amazoňany. Drobní zelení papoušci příšerně řvali. Richard zoufale chytal každé slovo.

„Co to tam tak šíleně hlučí?“ zajímal se Samantin hlas na druhém konci.

„Papoušci,“ odpověděl nešťastně.

„To je jich tolik?“

„Ještě víc.“

„Ach! To je krásné,“ ozvalo se zasněně z reproduktoru.

A spojení se přerušilo.

Zase! Richard zaťal zuby. Zase to vypadlo! Přes řeku se skřehotáním přelétal párek obrovitých papoušků arara s rudým tělem a zelenými křídly. Richard je se zalíbením sledoval, než zapadli do vegetace na druhém břehu. Připadal si jako v prádelně. A to se nacházeli uprostřed řeky. Opět se zadíval na hodinky. Ještě hodinu… Ke všemu z hladiny řeky nebyla vidět tajemná stolová hora, první posel Guayanské vysočiny, rozkládající se převážně na území Venezuely.

Nastavoval zpocenou tvář větříku. Teď si uvědomil, že závan nevyvolal pohyb plavidla, nýbrž že začalo regulérně foukat. Ještě jednou se podíval na hodinky. Bouřky obvykle propukaly krátce před třetí, až slunce vytáhne ještě trochu vlhkosti z pralesa, aby měly z čeho propuknout a aby výsledek stál za to.

Monotónní brumlání motoru Richarda ukolébalo. Procitl s nárazem větru, fackou vzduchu smíšeného s vodou. Proti nim se valily vlny vysoké snad přes půl metru. Zatrnulo v něm. Co to ten chlap vyvádí?! Vede nás do záhuby…! Jejich průvodce naštěstí dobře věděl, co vyvádí. Loď se na poslední chvíli stočila k levému břehu a příď člunu vyjela na plochý břeh.

„No sakra,“ klel Colin.

Nohy vázly v jemném blátíčku. Člun byl sakra těžký, tím spíš, že vezli zásoby a pár drobností pro domorodce, aby byli sdílnější. Jako novinář a světoběžník se Sheldon vyznal. Jeho dalším přínosem bylo, že ovládal brazilskou portugalštinu, co už jako portugalština vůbec nezněla.

Richard se otočil k vodě. S úžasem ve tváři sledoval, jak bouře bičuje řeku. Jenom řeku. Sem, kousek od toku, nezabloudil ani vánek. Už to zažil, přesto ho to stále znovu překvapovalo. Ten zelený kolos stál jako nepřemožitelný obr. Pouze po kmenech do vzdálenosti patnácti metrů od břehu stékaly proudy vody. Nejen vítr, ale ani blesky sem nepronikaly. Za celou dobu neviděl jediný strom rozštípnutý bleskem. Do pralesa nikdy nebily. Přitom blesk stíhal blesk, ani na chviličku si nedaly pokoj.

Bylo to už dva týdny, co v Manausu koupili motorový člun. Jak rád opustil to páchnoucí hnojiště! Páchnoucí hnojiště… tak se mu jevila všechna města v Amazonii. A na oplátku už stačil načichnout pachem pralesa.

***

Nazítří před polednem se octli zase na břehu. Tentokrát proto, že byli na místě. Několik chatrčí na kůlech, dvě tři dlabané loďky. Čas jako by se tady zastavil… asi před deseti tisíci lety. Houfek dětí a sedm dospělých. Všichni, kdo zbyli z původního kmene.

„Paráda!“ zářil Colin. „Náš průvodce zná nejstaršího muže z kmene. Ten určitě pamatuje dobu předtím…“ Odmlčel se. Oči mu žhnuly vzrušením.

Richard uvažoval. Už uplynuly dva měsíce, co absolvoval důvěrný rozhovor se svým bratrancem Chrisem Connollym. Chris působil v tajných laboratořích financovaných armádou. To znamenalo, že prošel přísnými bezpečnostními prověrkami. Někdo jako on by ani náhodou neměl hovořit s někým jako Richard, který měl nálepku rebela. A jehož jméno figurovalo na černé listině řady společností zabývajících se těžbou surovin. Lidé jako Richard měli v hledáčku jejich činnost – hlavně její dopad na životní prostředí – a s podporou sponzorů s nimi vedli nerovný boj. Richard doufal v lepší budoucnost ochranářů. Zatím se na ně pohlíželo málem jako na nepřátele celého lidstva.

Zatím.

Špinavým hadrem si otřel obličej; tady se na čistotu stejně nehledělo.

V dálce zahřmělo. Tady v Amazonii snad nefungovala ozvěna. Jednotlivé rány práskaly úsečně krátce, zato blesky se podivně zpomaleně klikatily, jako by vázly v mase mraků. Do střechy z listí bubnoval déšť.

Počal otvírat konzervu. Fazole s rybím masem. Hnus. Pobyt zde ho nicméně odnaučil vybíravosti. Během dne se mu podařilo spořádat snad celou armádu much. Ne že by o to usiloval – ty potvory lezly člověku do očí, do nosu, úst i do uší. A teď, jak se stmívalo, vylezli odkudsi též švábi. Velcí, malí, všech barev a tvarů. I těch se snažil sníst co nejméně.

Spal špatně, a nemohlo za to dusno pod moskytiérou – lomcovalo s ním vzrušení. Třebaže byl rozlámaný a unavený, nedočkavost ho poháněla k chýši stařešiny.

Před přístřeškem s verandou už stál Colin Sheldon. Hřbetem ruky si otíral čelo. Jeho jindy bezchybný vzhled kazily pytlíky pod očima a komáří štípance. Z dveřního otvoru se soukal stařešina. Pomáhal si přitom třetí nohou – civilizace mu vtiskla do ruky francouzskou hůl.

Po nezbytných zdvořilostech přišly ke slovu dary. Z velké plastové přenosky lovili konzervy, pivo v plechovkách, trička, nože, ale tím výčet pozorností nekončil. Dědkova zamračená tvář se vyjasnila. Zasyčela první otvíraná plechovka. A člověk z divočiny s nečekanou zručností otvíral další a další.

Ten má splávek, pomyslel si Richard. Zachytil Colinův vážný pohled. Prase možná vědělo, kdy má dost… indiáni ne. Navíc toho moc nesnesli. Na zemi se válely už čtyři prázdné plechovky. A když už byla řeč o praseti… Jedno se k nim zrovna přihnalo, malé sele, a rypákem nadhazovalo plechovky. Šťastně rochtalo; také by si dalo.

Sheldon kývl hlavou na Richarda. „Tam bylo líp,“ prohlásil a škubl bradou směrem k hradbě pralesa.

Colin věděl, jak si svou poznámku načasovat.

Starochova tvář se stáhla do vrásek. Proměnil se k nepoznání. V jeho rozpoložení se mísila veselost z opivnění a smutek ze vzpomínaných událostí. Sáhl mezi dárky a vylovil z krabice doutník. Richard úslužně přiskočil se zapalovačem. Trpělivě vyčkal, až odřízne špičku, a pak nedočkavému kuřákovi obratně připálil. Stařešina slastně zabafal. Bylo znát, že prodělal kontakt s civilizací ještě dřív, než ho Američané vyhnali z jeho domova.

„Byl jsem ještě mladý, když k nám do vesnice přišli Amíci. Já a moji rodiče jsme byli rybáři. Tam,“ ukázal rukou k lesu, „je říčka bohatá na ryby. Ani při sebeprudším dešti nezaplaví les. Dobrá voda,“ dodal.

Colin se opatrně zeptal: „To vás jen tak vyhnali a nic vám nedali?“

Kmet se zahleděl do prázdna. „Jen vzali,“ hlesl po chvíli.

„Les je všude stejný,“ mínil Sheldon.

„Není.“ Starý domorodec sevřel v bezzubých ústech doutník. „Jsou tam rostliny, jaké nikde jinde nenajdete.“ Načež uchopil větvičku a do mokrého písku před sebou načrtl několika tahy siluetu ptáka s velkou hlavou a dravčím zobákem. Jeho tělo podpíraly vysoké nohy. Nelétavý pták, dalo by se říct podle kratičkých křídel, až na to, že z těch křídel trčely – drápy?!

Colinovou tváří přeběhl pobavený úsměšek; Richardův výraz ztuhl. Ten sešlý dědula seděl celý život u řeky a teď tady mírnix týrnix vystihl podobu obřího dravého ptáka – běžce. Loni se jeho kosti našly na Floridě. Zaručeně tam žil – před nějakými deseti tisíci lety.

Dědek zatím nakreslil dalšího neuvěřitelného tvora, připomínajícího obřího pozemního lenochoda.

A klacík už ryl do písku cosi, co mělo ptačí podobu, dlouhý ocas a zase tomu z křídel čněly drápy. Dlouhý krk zakončovala prodloužená tlama plná zubů. Na nohách dokreslil vzhůru zdvižené drápy, připomínající řeznické háky. Pak siluetu jednoduchými tahy vybavil peřím. A hlavu – na té si dal obzvlášť záležet – korunoval roztaženou chocholkou. Jako u papouška kakadu. Výsledek vyhlížel jako zubatý pták.

Nebo dinosaurus.

Indián zabodl oči do Richarda. Postřehl jeho ohromení. Poklepal na poslední siluetu prstem a cosi řekl. Colin, který ze stařešiny nespustil oči, opakoval přeložená slova: „Toho tvora jsme se báli, i když není moc velký.“ A už svěřoval písku obrysy čehosi, co vypadalo jako kapybara.

Richarda pálily oči. Atmosféra tajemna ho pohltila natolik, že si zapomněl stírat z čela pot. Seděli tu se starcem z jiného světa, v pralese, blízko řeky, do níž se vlévala říčka, jež přitéká ze zapovězené země. Stařík, ač upovídaný, se začal zadrhávat, až ztichl. Příčina byla prostá: uprostřed poházených plechovek ho přemohla dřímota.

Richard se zadíval na Sheldona. Ten se ušklíbl. „Mají hrozně bujnou fantazii. K tomu to plechovkové pivo…“

Nevěří, pomyslel si Richard. Přitom ani jemu to nedá spát. Ti vojclové tady něco schovávají, o tom žádná. A Chris mlčel; dlouho se neozval. Co se mohlo pokazit? Cole zabloudil pohledem do koruny vysokého stromu, ze kterého visel provaz. Po něm zrovna sešplhával dolů domorodec.

„Coline. Porozhlédneme se tu a poptáme se jinde,“ vyzval Richard přítele.

Jmenovaný mlčky přikývl.

Když došli pod veliký strom, zjistili důvod chlapíkova sestupu ze stromových výšin. Několik dětí a dvě ženy sbíraly dole na zemi oříšky.

„Právě zrajou,“ dosvědčil Colin. „Podívej, i opice vědí, jak jsou dobré!“

Richard přistoupil k lanu z přírodních vláken. „To spletli indiáni,“ poučil ho Colin. Na provazu se v pravidelných rozestupech nacházely uzly. Richard poškubával za provaz, jako by zvonil. Sheldon pochopil. „Myslíš, že nejseš těžší než místní? O tom bych si dovolil vážně pochybovat. Ale mě taky udržel…“

„Jak ho vůbec dostali nahoru?“

„Lukem vystřelili nahoru šipku, co za sebou táhla tenký provázek. Šipka byla opatřená rovněž závažím. Díky tomu pak přetáhli provaz přes silnou větev. Koukej, jeho druhý konec je uvázaný tady k tomu stromku,“ zakončil svůj výklad Sheldon.

„Trochu jsem lezl po horách,“ pochlubil se Richard. „Trochu...“ A tím začal jeho šplh do závratné výše. Postupoval od uzlu k uzlu. Často odpočíval. S přibývající výškou na něho víc a víc doléhalo horko. Tričko mohl ždímat. Před svým sportovním výkonem se zul a i bosé nohy mu klouzaly potem. Chtě nechtě musel obdivovat indiány. Takoví střízlíci, a svedli celý výstup levou zadní!

Přizpůsobení organismu klimatu, odůvodnil si to v duchu. To bude tím.

Rozhodnut nedat se bez boje se přitahoval k dalšímu uzlu. Přes pot v očích neviděl dál než dva uzly nad sebe. Zlostně mrkal. Zas musel odpočívat. Když se vynořil nad hranicí mlhy, k větvi mu zbývaly ještě dva uzly.

Zabíral a neustával, dokud neseděl obkročmo na větvi. Zelená hlubina pod ním mu naháněla strach. Najednou nechápal, proč sem vlastně lezl. To vlhké horko ho asi připravilo o rozum. Zašátral po pouzdru s dalekohledem u opasku. Poté, co si pokolikáté setřel pot z očí a z čela, nedočkavě přiložil k očím triedr. Ústa se mu přes vyčerpání roztáhla do širokého úsměvu. Ani mléčný opar nezakryl vzdálenou horu. Kurupira, celá zelená jako prales pod ní, připomínala kvočnu s kuřaty – přičemž „kuřata“ byly ty nejvyšší stromy. Výška 1 047 metrů. To jediné o ní věděl.

Vrátil dalekohled do pouzdra. Místo něj vylovil dálkoměr. Zapnul přístroj. Používal jej málo. Zelené světýlko indikovalo jeho nabití. A číslice 80 udávala, že na osmdesát procent kapacity. Takže s myšlenkou „Co víc si přát“ přiložil okulár k oku. Dálkoměr byl de facto silný monokulární dalekohled. Vedle pozorované hory vyskakovaly stupnice čísel. Citlivě šteloval, než se údaj ustálil. Třicet devět tisíc šest set. Téměř čtyřicet kilometrů.

Až teď ze své báječné rozhledny zachytil plot. Ze zvědavosti změřil vzdálenost. Výsledek ho překvapil. Pět set dvacet metrů. Průvodce je tam zavede hned zrána. Potom nastoupila kamera, aby zdokumentovala jak horu, tak dvojitý plot.

Colin bude čubrnět…

Puzen nedočkavostí se spouštěl dolů. Když se jeho chodidla dotkla země, za zády se mu ozvalo: „A kde máš ořechy? Tebe tak pro něco poslat…“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Srpodrápý přízrak.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.