Tamara Čarnogurská

Červený delfín

(Spojenie dvoch svetov)

Táto kniha je chránená autorskými právami. Kopírovanie tejto knihy alebo jej častí v akejkoľvek forme bez písomného súhlasu vydavateľa je zakázané.

© Tamara Čarnogurská, 2021
© Marenčin PT, spol. s r. o., Bratislava, 2021
Jelenia 6, 811 05 Bratislava
marencin@marencin.sk www.marencin.sk
Illustration © Hella Anna Bienlein, Robert Bienlein
Cover © Marenčin Media, 2021
Layout © Marta Blehová, 2021
930. publikácia
1. vydanie

ISBN 978-80-569-0921-8 (viaz.)
ISBN 978-80-569-0922-5 (ePDF)
ISBN 978-80-569-0923-2 (ePub)

Metóda stopovania u istých Indiánov znamená prežiť určitý okamih života ešte raz. Nie však tak, že si naň iba spomeniete. Funguje to iba vtedy, ak ste znova tam, kde ste už raz boli. So všetkým, čo k tomu patrí. Nám, ľuďom, sa to občas stáva, že sme niekde, a zároveň inde. Príbeh Červený delfín som písala indiánskou metódou stopovania, lebo sa mi žiadalo byť s tými, ktorí mi chýbajú. Bola som skalnou obyvateľkou Mestečka pod Snežnými horami, a už nie som. Nachádzam sa tisíc kilometrov od domova, no duchom som doma tak často, ako sa len dá. Prežívam to, čo som už raz prežila. Stopujem samu seba. Štýl môjho príbehu sa riadi podľa toho, ako sa mi darilo v tejto metóde. Keďže sa rada na všetky návody a odporúčania zvyknem vykašľať, efektný a vybrúsený kov predávať nebudem. Všetko je položené tak, ako to naozaj bolo. Bez prísad, čisto na prírodno. Ani príliš hore a tiež nie na samom dne. Nula mi vyhovuje najlepšie. Od nuly sa dá ísť úplne všade. A stále sa máš kam vrátiť.

Nikdy by som to nebola dotiahla do samého konca, a vlastne to absolútne nie je dokončené, no Anna Včeličková rastie a točí sa na video, v ktorom samu seba predstavuje ako ilustrátorku mojej knihy. V živote som nepocítila taký strach. A zodpovednosť. Anna a jej otec, môj priateľ, ma milujú a ja im chcem urobiť radosť. Tak píšem, aby ona mohla kresliť. A keď to dokončím, zanechám to dušičkám, ktoré mám na tomto svete najradšej. Oni už pochopia... sú moja rodina. Pre Slováka v zahraničí ten najdôležitejší stav mysle.

– Ak raz budeš slávna, autobiografiu už máš napísanú, – hovorí môj nemecký švagor Hubert.

Rozprávanie o tom, ako hľadám – nachádzam, kričím a šepkám, stojím a pohybujem sa, venujem Orlíčatám, svojej rodine, Libimu, Anne, Hubertovi a všetkým svojim slovenským i nemeckým priateľom. Ďakujem, že ste to so mnou vydržali. Špeciálne ďakujem tým, ktorí čítali, čo som odušu chrlila, bez akéhokoľvek systému. To, čo nasleduje, už systém má. Šalamúnsky.

Mám vás všetkých rada a mám sa dobre, iba starnem. Smejem sa a spievam si: Lásko, mne ubýva sil... Dozviete sa prečo. A nebojte sa. Všetkého je všade dosť. Sily, svetla i tej... lásky.

Celý svet čučí na kôpke, je plný vírusu Korunka, ktorého sa nebojím. Pred dvadsiatimi rokmi, keď ma vzala do parády chrípka, som sa po dvoch týždňoch prebrala z divého tanca s červenými ohňami a zistila, že zo mňa ostala už iba pahreba. Vtedy som sa bála, že sa už viac nezahrejem. Možno preto si chcem vždy niečo dokázať a idem ako píla. Nasilu a cez mŕtvoly, veď nielen z chleba žije človek. Z popola sa dvíham vďaka tomu, že sa môžem starať o opustené duše. Áno, to je teraz môj osud. Aspoň kým som v tu, v Nemecku.

Nie som ako Ninka, dcéra Peťa Urbana, môjho dobrého kamaráta z Mestečka pod Snežnými horami. To ona nazvala môjho nakazeného hada, vevericu, či sviňu netopiera „vírus Korunka“. Ak Korunku vypustia do vesmíru, Ninka zvolá: – Hurá, Korunka bude žiť!

Takú lásku by som chcela cítiť. A nie zježené chĺpky svojho tela, keď ošetrujem pacienta Erika. Praha je vzdialená tri a pol hodiny autobusom. Erikova rodina odtiaľ po vojne ušla. Pacient mi rozumie. Keď vo mne tancovali krvavé ohne, mala som takú vysokú horúčku, koľko mám dnes rokov. Erik má o stupeň menej. Vydesene sledujem, či mu z úst vylezie malá maketa Korunky. Bola to však iba otrava močom.

Nedávno, v novembri dvetisícdvadsať, som odrobila dve nočné a odchádzala na dovolenku. V to ráno prišla do staničnej izby nová sila. Mladé hanblivé dievčatko si naťahovalo rúško silnejšie, ako sme mali my ostatní. Nepozeralo na mňa, takže sme spolu neprehovorili ani slovo. Keď som sa po dvoch týždňoch vrátila, všetky protikorunkové opatrenia udreli nanovo. Dievčatko bolo pozitívne. Ako vtedy v marci, natiahla som si na hlavu sieťku, cez uniformu som si dala plášť, na oči ochranné okuliare a takto vyzbrojená išla do jedálne v krídle C nalievať kávu. Sedelo tam pár pacientov. Tí, ktorých ošetrovalo dievčatko, boli už izolovaní v izbách. Ráno sa bude testovať, teraz však na mňa neizolovaní vyvaľujú vystrašené oči a všetkým je jasné: je to tu, je to tu.

Utekám sa skryť za roh a utieram si slzy. Vnímam silný pocit spolupatričnosti s každou ľudskou bytosťou a ťahám pacienta Larsa z jedného konca postele na druhý. On je nečakane láskavý. Inak ma rád bije. Určite to aj on cíti. Je to tu, je to tu.

Silná po dovolenke, operujem v prvej línii. Nevystavím svojich kolegov, za ktorých mám zodpovednosť, riziku a sama ošetrujem izolovaných. Zajtra môžeme byť všetci pozitívni. Teším sa, že môžem slúžiť. Keď som bola malá, predstavovala som si, že som lekárka a že spím a niekto ma budí, aby som pomohla zranenému. A ja vstávam a bez rečí pomôžem.

Po šichte idem domov, do Libiho podkrovného bytíku. Môžem mať akýkoľvek problém, ak vojde Libi, môj priateľ, všetko, čo bolelo, sa hojí. Najprv však musím do toho bytu vyjsť. Kým sa vytiahnem na štvrté poschodie, zažijem šokové stavy. Bývam tu načierno, so susedom alkoholikom pod nami. Volá sa pán Voda. Kvôli nemu kráčam po schodoch hore a dole zásadne zachmúrená, vo vrecku nová teória prežitia. Nemeckí Frankovia sú veľmi pozorní a milí ľudkovia. Ja mám už šesť rokov pocit, že ma sledujú. Moja teória je postavená na fakte, že zachmúrenú osobu nikto neosloví, nepridá jej na bremene. Milo sa na mňa usmejú, pozdravia, ale nepovedia: – My platíme vodu, ktorú ty míňaš, keď večne sedíš na záchode a čítaš knihy.

No vidíš, vedia to, pomyslím si. Voda určite počúva každé moje spláchnutie. Keď však vychádzam hore s plnými rukami tašiek, zachmúrene mi uvoľní cestu a nechá ma prejsť. Letmo ho pozdravím. Odkedy zazvonil na naše dvere a na prstoch počítal, koľko dní v týždni som tu trávila, a to za prítomnosti vlastníka bytovky, teda veľkého domu, sme na nože. Libi povedal, že majiteľovi to je jedno, a ja viem, že Vodu raz pozvem na vodku a budú z nás kamaráti. Pochopí, že u Libiho je tuláčkin nový domov.

Napadol prvý sneh. O tretej ráno sa idem napiť vody do kuchyne a otváram okno nad pecou. O pol šiestej vstane Libi.

– Máme doma bielo, – oznámi pokojne. Nechala som otvorené okno.

Do práce ideme spolu. S ním sa po schodoch nebojím. Dupala by som. Ramenami dávam sneh dole zo strechy svojho auta a pripomínam si, že sa po práci musím zastaviť u sestry Mili. Býva vo vidieckej časti mestečka Tall, v domčeku so stenami marhuľovo-broskyňovej farby, ktorý Libi nazýva zámoček princezien, Schlossgarten. Je vydatá za Nemca Huberta. U nich v garáži mám pomôcku na čistenie snehu a škrabanie ľadu. Tam, v Marhuľovom zámočku, mám oficiálny domov, tam mi chodí pošta. A ešte jeden domov mám. Na Šampanskej ulici v Mestečku pod Snežnými horami, na Slovensku. Tam sa raz vrátim a oni ma budú čakať. Len musím zistiť, čo na to Libi. Už teraz viem, že by sa bál, že by na Slovensku musel stále piť.

Ak ma bude milovať, pôjde so mnou, lebo láska je bordel.

Láska je bordel. Neupracem ho. Nech je vidieť, že sa tu žije, rodinná pohoda, aj keď politika rozhodla, že tu nič nie je. V Mestečku pod Snežnými horami, kde som žila na radovej ulici v dome s dvorom, záhradou a zvieratami, je všetko. Moja staršia sestra Mili ulicu nazývala Dobrá a ja Šampanská. Náš oco Filip a mama, ktorú jej láskavý otec nevolal inak ako Čáčenka, mladšia sestra Hermína a jej Orlíčatá tam ostali žiť sami. Na tej Dobrej-Šampanskej. Voláme sa Montenegrovci a podľa mojich kamarátok sme najlepšia rodina na svete. Niečo na tom bude, keď to povedia baby.

Mama Čáča bola z nás najnormálnejšia, pokým jej oco nenahovoril, že po Mestečku jazdia električky, a ona sem za ním prišla z úrodného slnečného juhu. Opustila ringloty, hrozno a čerešne a vymenila ich za grule, kapustu a džike jabka. Z lásky. Kvôli jeho gitare a kučeravým vlasom, falošným zeleným očiam.

– Deti, keď sa vydáte, tak nech je kučeravý a hudobník, – tak nám oco hovoril.

Keď slovenský svet blaznie, musí sa utekať. Milin príbeh bol iný. Ona išla za láskou. Krátko pracovala v Nemecku a tam spoznala Huberta, bavorského Franka, vtipného týpka z kraja Fürth. Juhovýchodné nemecké Bavorsko sa delilo na regióny, medzi ktoré patrilo aj stredné Fransko s mestom, ktoré bolo osídlené skôr ako Norimberg. Tam býval Hubert.

S Norimbergom spojené mesto Fürth bolo počas vojny ušetrené, lebo v ňom žili Židia. Tak som počula. Ostali po nich fascinujúce veľké domy s atmosférou, bez výťahu, s potkanmi a vlhkom. Hubert s Mili sedeli v norimberskom bare.

– Neobjednáš mi niečo na pitie? – opýtala sa Mili.

Hubert sa zarazil.

– Nie. Prečo by som to mal robiť? – reagoval.

Nato Milica začula hlas: To je on. Je ako my. Tiež mu šibe.

A vydala sa zaňho.

Milica sa presťahovala k Hubertovi v malej žltej fiatke Panda (teraz na nej jazdím ja), naloženej až po uši. Šoférovala a plakala. Plakala a posúvala sa ďalej. Revala až po Ružomberok. Milica bola ako anjelik s modrými očkami a svetlými kučeravými vlasmi, ja som bola tmavšia ako cigánča, päste zaťaté, hotová pobiť sa s prvým doktorom, ktorý bol poruke. Ona robila vence, maľovala a aranžovala vajíčka a jej priatelia boli slušní a normálni. Tí moji boli tie najťažšie prípady. Kurvy, robinsoni, nepochopení umelci, rebeli a alkoholici.

Moja sestra a ja sme spútané naveky. Bez Mili to na Šampanskej nebol život. Opustila som to tam. Aj kamošov, psy, lesy, lásky, celý môj svet. Zdá sa ale, že som bola vyhnaná aj pre neprístojné správanie a veľkú hubu. Bola som poslaná na prevýchovu do Nemecka. Nič to. V skutočnosti som aj tak nepatrila žiadnemu miestu, iba sebe samej. Tešila som sa na nový život. V auguste dvetisícštrnásť, skoro dva roky po Milinom odchode, som stála na rozsiahlom pozemku s obrovským domom, ovocnými stromami, búdkou na náradie, veľkou garážou a lesom dookola. Dala som tej romantike meno Marhuľový domček, podľa marhuľovo-broskyňovej farby stien Hubertovho domu.

Prešlo šesť rokov. Moja mladšia sestra, Hermína Montenegro, porodila Orlíčatá, rozviedla sa a niekde ďaleko za širokou vodou sa nákaza z veverice, hada či svine netopiera rozšírila do všetkých kútov sveta. Spoločnosť to pomenovala pandémia a zatvorila obchody, školy aj hranice.

– Počuj, Mili, ja teraz tak rozmýšľam. My Orlíčatá, Hermínu, mamu a otca tak skoro neuvidíme, však?

– Asi nie.

– Nechcem na to vôbec myslieť, lebo mi bude smutno.

– Aj mne, – povedala Mili.

Mili si svoje smútky vedela zakopať do zeme. Do ich biozáhrady. Bolo tam všetko. Záhrada okrem nás živila aj Libiho dcéru Annu a Libiho sliepky. Trpasličie bojové plemeno z Indie. Mal ich vyše sto. Keď Mili s Hubertom odcestovali a my sme ostali sami so psom, Robert Erwin Gottfried, Libi, môj frajer, mi chodil so záhradou pomáhať.

Bol záhradný krajinár a sociálny pedagóg. Učil narkomanov stavať domy, betónovať terasy a hľadal ich na norimberskej stanici, keď sa chceli zabiť. Bol presvedčený, že aj závisláci, džankiovia, môžu byť ľuďmi dobrými, vtipnými či inak osožnými. Keď mi najvyšší zdravotný úrad pre pandémiu v marci roku dvetisícdvadsať nariadil domácu karanténu, peklo zbytočného domáceho väzenia som si prežila u Libiho. Bola som negatívna. Zdravá. To bolo prvýkrát, čo mi Libi kúpil a nalial víno. Libiho bytík sa mi odvtedy stal domovom v pravom zmysle slova. Od karantény v ňom môžem nerušene písať. Musím niečo robiť, lebo výčitky, že nepomáham sestre s Orlíčatami, sú hrozné. Rodičia starnú, chcem nešikovne zachytiť, čo všetko sme spolu prežili. Aby sa nezabudlo. Zázraky sa dejú aj tu. Milujem a viem, že žijem. Bude o čom písať.

Milé Orlíčatá. Pracujem v takom centre, kde je vyše sto chorých či starých, postihnutých alebo celkom opustených ľudí. Urobila som si na to dve odborné vzdelania a na začiatku mojej kariéry anjela v bielej rovnošate s červeným lemovaním mi bolo povedané: Tvoja nemčina vôbec nie je taká zlá. Na dohovorenie sa s dementnými pacientmi sa hodí dokonale.

Orlíčatá sú jediní potomkovia zo Šampanskej. Milica nemá deti, a preto ani ja nemám. Po Hermíninom návrate od manžela domov sa ocitli v tých najstarostlivejších rukách. Patria babke Čáči. Ich mamu Hermínu sme v kuloároch nazvali matkou roka, bratanec Majo dokonca matkou milénia. Hniezdo je teda bezpečné. To iba dedovi chýba jeden palec, ale aj tak zahrá na gitare ako malý boh. Vybrnká všetky tie odporné ľudovky, ktoré som tak nenávidela a teraz bez nich nemôžem žiť. Muši vam, mamočko, na šercu ceško byc. Vychovali sce me, nebudzem vam robic.

Pre vás budem písať, Orlíčatá. V mojich príbehoch sa bude plakať a slúžiť, volať po bohu, padať a vstávať tak hrdo, ako to vieme len my, Montenegrovci. Viel Spaß dabei.

Ak nenávidím, prudko nenávidím, slizko moralizujem, hlboko filozofujem a bez interpunkčných znamienok mudrujem. Jednu radu vám dám tak či onak, a potom už budem ticho. Orlíčatá, choďte najprv do prírody, keď budete chcieť čokoľvek vedieť. Ona vám dá všetky odpovede. Veď ani lietadlá a ponorky by nevznikli, keby nelietali vtáky a neplávali ryby. Ak ta nepôjdete, ona si vás pritiahne sama.

Sme vaše krstné mamy, Mili a ja, a mali sme to šťastie, že nás mal rád jeden úžasný človek. Náš krstný otec Janko. Brat vášho deda Filipa Montenegro, nášho otca. Bol stále s nami. V dobrom i zlom. Ja vám nebudem môcť byť tak nablízku ako bol on nám, ale vy určite budete mať veľa z neho v sebe. V prírode sa nič nestratí, nezmizne, a ak sa v nej aj niečo vyparí, vráti sa to v inej podobe naspäť. Buďte radšej vecní, priami a pragmatickí ako vášniví a fanatickí. Už som ticho.

Guľujem sa s Annou. Toto moje zlaté dieťa má dvanásť rokov a už je takmer také vysoké ako ja. Kto trafí tú druhú do hlavy a tváre, má bod. Anna vyhráva osem ku štyrom.

– Vieš, ako sme sa my kedysi guľovali? To ťa niekto chytil, hodil do snehu a pchal ti ho pod tričko, kým si nerevala ako na živé raty, – smejem sa.

Deťom môžeš povedať všetko. Nato sú tu. Anna je Libiho dcéra z prvého manželstva. Je to moja kamarátka. Prvá, ozajstná nemecká. Libi a Anna sa sem chodia sánkovať, na Hainberg, chránenú oblasť, kde sa zhruba pred štyristo rokmi hlušili Francúzi s Nemcami. Ja sem chodievam na prechádzky. Ako psychopat si značím miesta v prírode, a keď som sama, vchádzam tam a obcujem so šťastím. Libi s Annou sa zvyknú sánkovať na malom kopčeku, ku ktorému sa, guľujúc, približujeme.

Schytím Annu zozadu pod pazuchy a hádžem ju do snehu.

– Ukážem ti trik, – stihnem jej oznámiť a tlačím jej sneh pod krk, na hlavu, za hlavu.

– Päť, šesť, sedem. Osem, osem, bé, bé, – počítam.

Utekám preč a Anna sa zbiera zo zeme. Neviem prehrávať. Ani s malým dieťaťom. Preto som ešte nezrelá, mladá hruška zelená.

Ema zo Slovenska je ďalšia žiačka, ktorú som v práci dostala, aby som ju zasvätila do krás a tajomstiev remesla so zlatým dnom. Obriadiť, ošetriť, zapísať, počúvať, pozerať, hovoriť, nezraniť. V multikultúrnom prostredí byť viac ako multitasking. Som niečo ako slovenský majster odbornej výchovy a aby Ema lepšie pochopila cestu od hovna na svetlo, máme oficiálne dovolené komunikovať materčinou. Slovenčinu by nám tu nikto nezakazoval, beztak hovoriť v nemeckej práci iným jazykom považujem za bezohľadné.

S Emou sa celý víkend točíme okolo témy: komunikácia a dokumentácia. Žijeme v dobe, kde sa informácie umelo plodia, rozmnožujú a všade hemžia. Pracujeme na oddelení, kde nezapísať niektoré dôležité skutočnosti môže byť fatálne. Skúšam Emu štvorfázovou metódou. V prvej fáze vzbudím záujem, v druhej sa iba pozerá, kým ja zadávam hodnoty ľudskej váhy a porovnávam ich. V tretej fáze si to skúša Ema sama, za môjho kibicovania, a vo štvrtej fáze to nezvláda. Nastáva peklo na zemi. Ema je nesebakritická a neodpustí si, že niečo nevie.

– A čo teraz, keď som to nezvládla? – stále sa ma pýta.

– Ty sa tu učíš. Zvládla-nezvládla je teraz nepodstatné. Dopraj si tú fázu učiť sa, – a dávam jej tabuľku, pomôcku s číslami hmotností vozíčkov. Nemusí ich hľadať v počítači, lebo práve toto jej nešlo. Jednoducho sedela pri mne, prikyvovala a nedávala pozor. Na druhý deň prišla a naťukala všetko ako ďateľ. Cieľ dosiahnutý. Iba ja mám pocit, že som sa dva dni dohovárala so stenou, ktorá mi neodpovedala. Ema je obalená múrom. Či je mojou povinnosťou tento múr odbúrať, neviem. Ak však chce Ema fungovať v kolektíve a neubližovať sebe, nám i pacientom, múr nárekov musí byť rozstrelený. Viem čarovať, keď ide naozaj do tuhého. Tridsaťjeden dní som natvrdo čarovala.

V Nemecku vymysleli nový vzdelávací systém. V jednom kotle sa varilo ošetrovanie starých ľudí spolu s ošetrovaním v nemocnici a ošetrovaním detí. K tomu sme, veľkou mierou, museli prispieť aj my, majstri odbornej výchovy. Bolo potrebné vykázať desať percent z celkového času na vedenie a riadenie žiaka. Mala som v rukách surový materiál, oblepený tvrdým a odolným betónom. Okolo päťdesiat hodín som strávila liečením Emy, pacientov, systému, ba aj seba. Pancier povolil. Z Emy sa vykľulo šikovné dievčatko a zo mňa sa stala schopná učiteľka, sediaca nad formulármi dlho do noci, kresliaca sieť rozvoja Eminých kompetencií. Na hodnotenie Emy bolo potrebné sčítať a deliť kritériá a kresliť siete dvojfarebne. Prvýkrát v živote som nehrešila, škaredo nehovorila. Som v Nemecku a pod Libiho výchovou dostatočne dlho na to, aby som pochopila, že nervy a nadávky nič nevyriešia. Bez jediného slova som vysunula špičku jazyka a spájala body na tej sprostej pavučinke. Spracovala som všetky formuláre, povypisovala každé voľné miesto, nestarajúc sa, či dobre, a predložila to šéfke Melánii. A Vianoce dvetisícdvadsať sa mohli začať.

Melánia mi Emin fascikel vrátila a nešetrila chválou. Dokázali sme to. Ja, Ema, kolegyňa Miriam, ktorá v tom išla s nami, Melánia, pacienti a vlastne celý svet. Lebo keď sa niekde stane niečo dobré, neviditeľnými cestami o tom vedia všetci. Zapamätajte si to, Orlíčatá. Váš dedo, môj otec, bol a je ten najlepší učiteľ na svete a ja som celá po ňom. Byť dobrým učiteľom znamená nikdy neklamať. Povedať žiakovi pravdu jeho rečou. Dostať sa na jeho úroveň a vybojovať jeho zápas s ním. V istej múdrej knihe som čítala, že pre toto na náš svet chodia múdre a veľké duše – vytrhnúť iné z ich vlastného pekla.

Nemusíte mi to veriť, ak nechcete, ale nebo a peklo nie je niekde tam a potom. Je všade okolo nás. Jeho nositeľmi sme my, ľudia. Je okolo nás tak každodenne, ako je večná tá energia, ktorú niektorí ľudia nazývajú boh.

Nenávidela som tie ochranné okuliare. Dnes s nimi viem zaobchádzať tak, aby sa mi nerosili. Zajtra nám pootočia tyčinky v mandliach a všimnú si môj povlečený jazyk. Som hypochonder, cítim všetky choroby sveta a takmer všetky mám, aj pažerák, čo túži byť otvorený. Izolovaní pacienti vyšli z izieb von, podozrenie na Korunku sa nepotvrdilo. Testy dvoch pacientov vykazovali – negatív, pozitív, negatív. Ďalej platili ako negatív a ja, ošetrujúca v prvej línii práve tie dve pacientky, som sa po týždni vrátila z karantény. Veda a technika sa medzitým posunuli dopredu. Dostala som poučenie o očkovaní proti Korunke a súhlasila som. Nebola by som tak urobila, ale Libi by so mnou menil hneď, rád by si vzal moju ihlu. Pochopila som, že situácia je vážna. Už aj u nás, na slovenskej Šampanskej, sú prípady, keď suseda stratila chuť. Moja kolegyňa v nemeckej práci zase stratila čuch. Agáta z druhého poschodia, u nás nová. Sedeli sme na teraske a fajčili.

– Pani Vŕbka mala poriadnu stolicu, – začala debatu Agáta.

– Viem, bola som v izbe a pootvorila som okno, – informujem ju.

– Ja som nič necítila, – hovorí Agáta.

– Nie? Čo máš Korunku, či čo?

– Ja som mala Korunku.

Spomeniem si, že veľa báb z druhého poschodia malo Korunky, keď sa to v marci začalo. Nás, pracovníkov prvého poschodia, to obišlo.

– A odvtedy nemám čuch, – pokračuje Agáta, – minule som trochu zacítila, keď sused kosil, ale to bola obrovská kopa trávy. A to som tak rada chodila do lesa, dýchajúc všetky jeho vône.

Večer sme sa s nočnou službou, mojou obľúbenou kolegyňou Miriam, bavili o rane pani Zuzky. Ošetrili sme ju.

– Rana páchne. To som dokonca trochu cítila, – hovorí Agáta.

S týmito slovami som išla k Libimu a rozmýšľala, že Korunka z nás robí ľudí obalených v plastelíne. Necítiť vôňu guláša, ako Maďarka Agáta, to je peklo na zemi.

Aj mne chrípka zobrala nejaký zmysel. Asi to boli city, lebo po roztancovaných plameňoch, v ktorých som zhorela, lepšie počujem, lebo ma ruší hluk a vidím, aj keď sa nepozerám. Mama mojej mamy Čáče, babka Ľudmila, ktorá má odpoveď na všetko, na môj stav hovorí: – Si ako tvoje pľúca. V horúčke sa uvaria. Špongia stvrdne.

Libiho Anna v detstve prekonala vážne ochorenie a Orlíčatá sa narodili skôr. My si budeme rozumieť. Anna v tom ide so mnou. Pomáha mi práve upratať byt a umyť okná.

– Toto je už tretí. Šetríme, – podáva mi kúsky papierových utierok.

Orlíčatá zdobia medovníky a naši posielajú fotky ich bacuľatých ručičiek. Ak by sa hniezdu niečo stalo a ani ich otec by nemohol, Orlíčatá by prišli sem. Žili by v Marhuľovom zámočku broskyňovej farby. Chodili by tu do školy, našli si manželky a prácu, starali sa o ovocné stromy a záhradu. A potom by sme si, za peniaze ušetrené na papierových utierkach, kúpili súkromné lietadlo a platili si pilota. Nasadli by sme za zámočkom do mašiny a o dve hodiny vystúpili za Šampanskou na poli a boli by sme doma. Večer by sme sa vrátili do Marhuľového zámočka a svet by bol naozaj krásny. Veď je to ani nie tisíc kilometrov. A zhruba podobná kultúra. Franský kupec Samo bol odtiaľto a došiel až k nám, na Slovensko. Diaľka srdcia nerozdeľuje, ale spája. Kedysi som chcela zabudnúť a bála sa, že sa mi to nepodarí. Teraz sa bojím, že zabudnem. Vyzerá to tak, že moje srdce nechce, aby som zabudla. Usilovne a neprestajne pracuje na tom, aby som vedela žiť medzi dvoma svetmi. Aby som odpustila, vedela, kto naozaj som.

Orlíčatá a Anna a aj žiačka Ema majú všetko pred sebou. Ja sa obávam, že mne pomaly odsýpa. Cítim ten čas. Úspech s Emou ma tešil neskonale, až večer skonal v aute, smerom z práce k Libimu. Pre sily, ktoré pracujú na tom, aby som prekonala oficiálny časopriestor, je to len čiastka materiálu šupnutá na stavbu. Vidím, ako sa blížim k zóne, v ktorej na ničom nezáleží. Tam sa zastavuje a láme čas. Pozorujem to na svojich pacientoch. Musím to takto vnímať, inak by som tam neprežila. Orlíčatá, nedajte si nahovoriť, že niekto iný riadi váš život. Ten niekto iný to už dávno zariadil tak, aby ste si všetko vedeli riadiť samy.

Opíšem vám, ako som odpustila ja. V jeden večer v Marhuľovom zámočku princezien som dostala list od Samuela Slnečného, priateľa, s ktorým som napísala publikáciu o kráse alkoholových fliaš a cigaretových škatuliek. List obsahoval mystickú správu o smrti jeho kamaráta. Bola tma a ja som išla do lesa vedľa domu. Nahlas a zreteľne som začala vyslovovať: – Odpúšťam ti, Ondrej Olovo, že si mi ublížil, ale ja som tebe ublížila tiež.

Ondrej Olovo bol takou mojou veľkou láskou z Mestečka pod Snežnými horami. Vymenovala som všetkých blížnych a postupne im naozaj odpustila. Nahlas a zreteľne som opakovala mená a situácie, kým som nemala pocit, že ma niečo naozaj počúva. Hneď nato zaznel dunivý zvuk, ale lietadlo to nebolo. Utiekla som z lesa, lebo toto nie sú žarty. Odvtedy žijem ľahučko a voľne. Vyhnaná do cudzej krajiny, ale zvedavá.

Orlíčatá a Anna sú môj štart v snehu. Na bežkách prebehnem svojím životom tam i sem, aby časopriestor vedel, že v tom už viem chodiť. Je to tu. Žijem medzi dvoma krásnymi svetmi. Srdce je tu.

Slovensko opúšťam každých päť rokov. V roku 2001 som odišla na vandrovku do Španielska, v roku 2006 do Holandska. V španielskej Valencii a Benidorme bolo ako doma, na slovenskej Šampanskej. Dvojičky v Amerike stáli, slovo terorista neexistovalo. Celý svet bol so mnou zbrataný na lavičke Plazy de la Virchen vo Valencii, kde sme ja a môj kamarát Daho žili ako úspešní bezdomovci. V Benidorme som bola iba raz naozaj hladná a skončilo sa to obrovskou večerou a novými kamarátmi. Vo Valencii som mala starého hipisáka Vincenta, ktorý sa o mňa staral ako otec o dcéru. Pred každým závažným rozhodnutím, keď sme chceli niečo podniknúť či len vyjsť von, Vincent sám sebe povedal: – Oukej, najprv si však vyfajčím joint.

Po mojom príchode na Slovensko sme si písali listy a občas si zatelefonovali. Spojenie sa prerušilo a Vincent, už vtedy starý, teraz fajčí zrejme iba na obláčiku. Posiela mi odtiaľ signály, keď modré nebo obelie.

Do Holandska som vycestovala so Sarou, mojou najlepšou kamarátkou. V porovnaní so Španielskom sme mali prácu istú, aj ubytovanie v kempe v mestečku Uddel. Sprvoti sme bývali s Marekom, pánom v najlepších rokoch z Poľska. Sara, veselá kopa. Ja, huba nevymytá. Iba Marek plakal a fajčil, fajčil a plakal. Dni, noci, týždne, mesiace. Bol malý, tučný a mal fúzy. Bol to však náš kamarát, lebo nám požičal bicykle. Sara a ja sme za chvíľu prebicyklovali niekoľko holandských okresov, a na tento deň nám ostala pamiatka v podobe obrazu, na ktorom Sara sedí na maličkom bicykli a hovorí: – Prišla som na to, že sa chcem iba usmievať. Nikdy nevieš, komu tvoj úsmev pomôže.

Večer, po vydarenej cyklistike, nás bielovlasá predavačka v potravinách zdravila a vítala ako staré kamarátky a tak sa tešila, že sme tu, až sme obe zmeraveli a začudovane si ju pohľadom premerali. To bol náš prvý kultúrny šok.

V jedno krásne popoludnie sme sa nechali ostrihať. Sara mala vyholenú polovicu hlavy, ja celú hlavu. Po jej obvode sa tiahla krivka EKG a len navrchu mi ostal chumáč vlasov, rabínka. Keď Sara ležérne oznámila: – Máte mastnú rabínku, – išla som si iba umyť hlavu. A práve preto nám Poliaci dali pokoj. Dokonca nás mali radi. Robiť si, čo chceš, a byť iný ako ostatní znamenalo prežiť.

So Sarou sme si vykali preto, lebo každú informáciu sme adresovali obom osobám v nás. Normálnej i tej šalenej, lebo aj ona mala právo na život. A sme tu, všetky štyri, viac v pohode ako slniečkari. Čo sa stalo s Marekom, neviem. Sara sa vrátila po troch mesiacoch domov, ja som sa presťahovala do Amsterdamu. Po nejakom čase ma mesto vypľulo a prišla som domov aj ja. S priateľom.

– Všetko by bolo v poriadku, tyľko, že ja jestem gejem, – povedal môj oveľa mladší priateľ Rafal. Pochádzal od mora. Nechal u nás surfovaciu dosku, čo kúpil pre brata, od môjho otca vydrankal nejaké peniaze, vrátil sa k moru a viac som ho nevidela. Jeho mama je v mojom veku.

Kamarátime sa cez Facebook. Doktori Gogo a Fogo, Instatné kakao a náčelník Zjazvená tvár, teda Google, Instagram a Facebook sú súčasťou Trojhlavého draka, internetu. Tak som si ich nazvala, vytvorila si odstup a systém, ako sa v tom všetkom vyznať bez toho, aby mi vytiekol mozog ľavým uchom von. Zvláštne je, že mama môjho gay ex-priateľa si dodnes myslí, že ja som bola tá najsprávnejšia žena pre jej syna.

Moja najlepšia kamarátka Sara sa vydala za muža, ktorého jej oči pripravili o myseľ. Dokončil štúdium na bohosloveckej fakulte, kvôli nej sa však kňazom nestal. Nedávno tam boli. Traja synovia a rodičia na mieste, kde Sarin manžel Pavol študoval za bohoslovca.

– Nájdi ocka, – posmeľovala Sara prostredného syna a ukazovala na tablo s fotkami budúcich kňazov.

Dávno pred svadbou Sara sama prešla Indiou, opakujúc si: – Ja som cesta, pravda a život. – A vrátila sa aj kvôli mne, lebo Sap kuč milega. All is possible, naša firma. Kým nejaký kamarát pil pivo, namaľovali sme mu tričko s jeho tajným snom a prinútili ho kúpiť si ho od nás.

Sara je šťastný človek. Nekomplikuje si život, nikomu nič nevyčíta, a najmä neohovára blížneho svojho. Pre toto ju mám najradšej. Naučila ma jedno úžasné dýchacie cvičenie so slovíčkom Óhm. A dnes dbá na to, aby aj jej deti správne dýchali. Jej manžela Paľa triafa šľak a my s Libim sa tu, v Nemecku, z toho smejeme. Vďaka nej to nikdy nevzdám. Ak nevládzem, Sara, učiteľka telesnej výchovy, mi na diaľku s prehľadom a odľahčene oznámi: – Kto nevládze, ešte polovicu vládze.

Toho sa držím pevne, keď starnem. Poviem si iba: Už aj ja dovolenkujem. V Nemecku žijem na juhu, všetko tu rastie, neskoro sa stmieva, ľudia sú uvoľnení. Pracujem ako robot, ale na dovolenke.

– To sa len vám môže stať, – povedala by Sara a vykrútila by ústa tak, ako to vieme len my dve, keď sa podpichujeme.

Po vydarenom obrázku so Sarou na bicykli som nejaký čas maľovala obrázky na objednávky. Dodnes mám ten hrubý zošit s namaľovanými príbehmi. Sú fakt dobré, to robili tie farebné holandské fixky, no obrázkov bolo len zopár. S maľovaním som prestala, keď som nakreslila čierno-bieleho proroka s vyplazeným jazykom. Sara sa ma pýtala, či jej obrázok, na ktorom sedí na bicykli, nedarujem, no ja som si ho dlhých desať rokov nechávala pre seba. Pred cestou na poslednú slovenskú dovolenku mi ho Libi pomohol skrášliť a dnes vyzerá ešte uletenejšie ako pred jedenástimi rokmi. Má fialový podklad, trblietavý rám a vypína sa na poličke vedľa kolísky Sarinho najmladšieho syna.

Obrázok som jej mala dať už dávno. Nepatrí sa trápiť duše, ktoré nás milujú. To je tá pokora, o ktorej viem málo. Podstatné je, že aj u mňa niečo desaťročia prežilo. Priateľstvo so Sarou.

Anna si neochotne berie paličky na nordic walking. Dieťa treba unaviť. Najprv bol vyhlásený čiastočný lockdown, teraz prevláda lockdown tvrdý. Sedí sa doma, pára perie, robia poriadky v počítačoch, mlčia múzy. Do prírody sa chodiť môže. Učím Annu používať paličky.

– Dvíhaj tie palice, ti hovorím. Neťahaj ich za sebou.

Štíhla a vysoká Anna máličko pije a je. Po chvíli sa unaví.

– Ďalej, ďalej, – pobádam ju a preháňam po kopčekoch hore a dolu. – Teraz musíš začať so športom, aby si v štyridsiatke nechátrala.

– V štyridsiatke? To je až o dvadsaťosem rokov, – híka Anna.

Naučila som ju plávať, základy biologického rozmnožovania, hrať na melodike, brániť sa. Hanblivé zasnívané tintítko odoláva mojim výbuchom irónie najlepšie zo všetkých. Premýšľa nad tým, čo poviem, a odpovie mi detskou dokonalou logikou.

– Libi môže byť rád, že mu nepílim uši s tým, aby ma živil, nech môžem ostať doma a nemusím chodiť do práce, – hovorím Anne, pyšná na svoje dobré vlastnosti.

– Ale Ava. Veď to nikto nerobí.

– Čože?

– To sa jednoducho nerobí.

Okrem toho, že mi Anna nahrádza vlastné deti a Orlíčatá, krásne maľuje a vytvára všakovaké fantastické dielka. Mám v sebe systém mojej babky Montenegro. Keď upratujem, polovicu vecí vyhodím, ale Annine výtvory bezpečne odkladám v Libiho malom bytíku.

Ako si tak raz Anna niečo maľovala, skrsla mi v hlave bláznivá myšlienka. Tá je dnes skutočnosťou. Anna sedí za stolom u otca Libiho a maľuje pre mňa. Nemôžem cúvnuť pred zodpovednosťou, ktorá mnou lomcuje až tak, že nespím. Nemôžem sklamať dieťa. Nikdy. Anna sa natáča na video, v ktorom sa predstavuje ako ilustrátorka. Treba konať a neprestať. Ona pre mňa maľuje dokonalé obrázky, preto chcem prvýkrát urobiť nečakanú vec. Idem sa aj ja o niečo snažiť. Príbeh, ktorý tvorím, by sa mal Orlíčatám a Anne páčiť. Kupujem jej Picassove skice, aby si cvičila techniku, a zadávam úlohy.

– Namaľuj Malú a Veľkú princeznú, – škerím sa na dieťa.

Anna skláňa hlavu a usmieva sa. Všetko bude dobré. Deti zachránia náš život.

Najprv Orlíčatá opustil otec a teraz nám Trojhlavý drak – doktori Gogo a Fogo, náčelník Zjazvená tvár a Instantné kakao zrušili svet. Ona, ona, ona. Rakovina v ľudskom tele pacienta. V hrdielku Korunka. Ešte sa aj pošmykol, spadol a zaľahol. A Trojhlavý drak ryčí do sveta: – Ďalší mŕtvy na Korunku v Avinej robote v Talle.

– Hryzte, až rozhryziete svet na márne kúsky, – chrlia dračie hlavy – Facebook, Google a Instagram oheň na moju úbohú vevericu, hada a sviňu netopiera. Z načisto obhorených zvieratiek sa narýchlo snažím vytiahnuť dračie zuby, informácie nenapustené jedom. Na východe sa už pracuje na vakcíne. Moja mama Čáča pije citrónovú horúcu vodičku, oco hriatô a Orlíčatá sú primalé na polievočku pre draka.

Libi trojhlavé stvorenie neznáša, je skalopevne presvedčený, že práve ono rozkladá náš svet. Zjazvenú tvár – Facebook nemôže ani cítiť. Čo ak má Libi pravdu? Je z rodiny silno veriacej v boha, seba nazýva teoretikom evolúcie. Občas z neho vypadne slovo diabol, keď ide o Draka. Celú základnú školu prehľadel von oknom a ani raz nespolupracoval. Takému človeku sa oplatí veriť. On nevykšeftoval mozog za mozog. Učí sa chápať, čo znamená vidieť priateľov a rodinu dvakrát do roka. Kvôli Libimu fajčím fajku mieru s náčelníkom Zjazvená tvár vždy iba do polovice.

Libi – drakobijec sa raz zúčastnil na prednáške o vplyve internetu na deti v Anninej škole a vrátil sa odtiaľ odkrvený a na smrť vydesený.

– Všetko je to manipulácia a fremdsteuerung, – zúfal si bezradne.

Ovláda, steuern, nás niekto cudzí – fremd, nie Freund, priateľ. Nič nemáme vo vlastných rukách. Sme olúpení o život. Viem, že toto som kedysi dávno už čítala v jednej indiánskej knihe. Tiež ma to vydesilo, pobavilo, vyškolilo a zvykla som si. To, že sme v riti tak či tak, ma svojím spôsobom oslobodilo od pretvárky a strachu.

Mať svoju komôrku na dračom hrade má svoje výhody. Fotky ostanú zachované, pripravené na stiahnutie, a keď mám po krk svojej reality, zavriem sa v tej dračej a bafkám si s ním niečo vo fajočke. Ak Ninka miluje celý svet, môžem to skúsiť aj ja. Žehnať nepriateľovi, ktorý ťa zabíja, nedokáže každý človek. Mne utkveli v mysli iba Mahátmá Gándhí a Ježiš a pocit, že mi niečo v lese načúva, ten dunivý zvuk, ktorý ma prinútil utekať, keď bolo odpúšťané mne. Zbožňujem príbehy o viere. O Petrovi, za ktorým chodili davy ľudí do väzenia, lebo vedel pútavo rozprávať.

V čo však naozaj verím ja, zatiaľ iba tuším. A je to tak dobre.

Mili sa Trojhlavého draka vôbec nebojí. Má pootvárané milióny článkov a pri čítaní relaxuje. Ako ja kedysi, keď neboli počítače. Čítala som stovky kníh. Nikdy v nich nestálo, koho mám voliť v slovenských voľbách. Však Mili mi povie. A ja krúžkujem. Tentoraz naozaj naposledy. Ale aspoň je sranda, keď Miline fotky s obkakanými Snežnými horami vyvolali búrlivé diskusie na dračom sídle a Mili to všetko, ako budúca biologička so špecializáciou na hovienka, teraz rieši. Občas zabŕdnem do bársakých komentárov. Vtedy viem, že Libi mal zase pravdu.

Odkedy je ohromne veľa bytostí uhryznutých sviňou netopierom, všade vidím buffky, šatky, čelenky, kedysi iba držiace vlasy, dnes zakrývajúce zaťaté zuby. Staromódne doplnky sťahujem a vyťahujem, vyťahujem a sťahujem ako kurva nohavičky, a ak mi je horúco, nahrádzam ich jednorazovými rúškami. Jedno syntetické mi v aute vydrží aj celý polrok. Moja sestra Mili si rúška objednala cez Trojhlavého draka. Má ich vždy zladené s oblečením a ja jej ich periem, žehlím a ukladám na kôpku. Neplačem. Pranie a žehlenie som v Marhuľovom zámočku zobrala dobrovoľne, kým sa Mili ískala s dračou hlavou.

Moja druhá sestra Hermína má strach o Orlíčatá. Na začiatku pandémie uvidela z okna, ako sa náš oco v hlúčiku susedov o niečom baví, rúško ledabolo hompáľajúce sa na jednom uchu. Ďalej od skupinky susedov stála Nelka, moja priateľka, ktorá sa nevtieravo a láskavo stará o osádku na Šampanskej tridsaťdeväť, nášho domčeka. Ako Hermína, tak aj Nelka má za sebou jedno manželstvo. Túto múdru apatiekarku máme doma radi.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Červený delfín.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.