Uwe Klausner

POSLEDNÍ CESTA CÍSAŘOVNY SISI

Historická detektivka

Překlad: Ingeborg Fialová

Poznámka autora:

Osoby a děje jsou zčásti fiktivní. Ve jménu autenticity jsem se snažil zachovat francouzské názvy, jména, pojmy a idiomy. Uvozovkám kolem francouzských slov jsem se vyhýbal.

Text copyright © 2021 by Uwe Klausner

Translation © 2021 by Ingeborg Fialová

First published © 2018 by Gmeiner-Verlag GmbH, 88605 Meßkirch, Germany

Lic.: Agentur Dr. Ivana Beil, Schollstr. 1, D-69469 Weinheim

www.gmeiner-verlag.de

All rights reserved.

ISBN 978-80-242-7854-4

Císař František Josef I. své choti Alžbětě zvané Sisi

(10. září 1898):

Adieu, můj dobrý, sladký anděli. Tvůj brouček.

Dopis už k císařovně nedorazil

HISTORICKÉ POSTAVY

(v abecedním řazení)

Alžběta zvanáSisi (1837–1898), rakouská císařovna a uherská královna

Jean Fernex, ředitel věznice Évęché v Ženevě

Luigi Lucheni (1873–1910), italský pomocný dělník a atentátník

Irma Sztárayová, císařovnina dvorní dáma

FIKTIVNÍ POSTAVY

(v abecedním řazení)

Auguste Beaulieu, 27, soukromý detektiv a koncertní pianista

Dr. Max Burgstaller, právník

Justine Delacroixová, inspicientka Velkého divadla v Ženevě

Mademoiselle Filigranová, bytná Augusta Beaulieu

Urs Lienhard, šéfredaktor ženevské Tribuny

Maurice Lupin, policejníkomisař

Inès Mirabeauová zvaná Sněhurka, společnice pánů v etablissementu madame Passepartoutové

Cesare Vittorio Emanuele Monteverdi, 28, redaktor ženevské Tribuny a bývalý spolužák Augusta Beaulieu

Mademoiselle Papillonová, Lienhardova sekretářka

Madame Passepartoutová, majitelka nevěstince a důvěrnice Augusta Beaulieu

Raymond Pelletier, prokurista v bance Crédit de Geneve

Jean-Jacques Vannod, bachař

Hugo Villefranche, strážmistra Lupinův muž pro špinavou práci

Dále: Kočí

PRVNÍ KNIHA

Ve svých básních se většinou viděla jako královna víl Titanie. Neúspěšní ctitelé byli zobrazení jako oslové – jako ve Snu noci svatojánské, Alžbětině oblíbenému kusu. V každém zámku, který císařovna obývala, byl obraz Titanie s oslem. ... Stále znovu litovala osamělou Titanii, která nikdy nenašla ukojení v lásce.

Prokletí v sobě tuším,

já, královna elfů a víl,

spřízněnou hledám duši,

leč nenajdu nikdy cíl.

(cit. podle Brigitte Hamann, Alžběta. Císařovna proti své vůli. Praha 1997, s. 264.)

PROLOG

ŽENEVA 19. ŘÍJNA 1910

1

Jean Fernex, ředitel věznice Évęché, policejnímu prezidentovi v Ženevě

„Mon Dieu, co se děje?“

„Ten italský bastard se pověsil, to se děje!“ vykřikl jsem, vytrhl Vannodovi lucernu z ruky a posvítil vězni z cely 68 do obličeje. Nebylo pochyb, ten zkurvysyn už to měl za sebou. Žádná škoda, plakat pro něho nikdo nebude, já už vůbec ne. Pohled na jeho mrtvolu ovšem moc příjemný nebyl: končetiny měl jako gnóm, tvář groteskně zbarvenou, neforemný nos, zduřelé nozdry, vypouklé oči, vyplazený jazyk jako nějaký salamandr. Nic pro estéty nebo lidi se slabými nervy, jako byl tenhle padavka Vannod, který stál u dveří a lomil bezradně rukama jako svíčková bába na pohřbu. „Nebo myslíte, že to jen hraje?“

No nic, o mrtvých jen dobře, jak se říká. Na tom, že tu teď tenhle kverulant, který mě stál víc nervů než všichni ostatní šmejdi ve věznici, visí ze stropu dolů, to stejně nic nezmění. Pořád si jenom stěžoval, nimral se v jídle, rozbíjel zařízení v cele a nadával bachařům. Samozřejmě jsem mu to nesměl nechat projít, aby si ze mě podřízení neutahovali, tak jsem ho na tři dny zavřel na samotku. Moc to nepomohlo, což jsem ale věděl už dopředu. Takže se nemůže nikdo divit, že jsem necítil žádný velký smutek z jeho skonu.

Bylo ale jasné, že u mých nadřízených zapůsobí ta zpráva, jako by jim pod nosem vybuchla bomba, takže se pánové svorně vydají hledat viníka toho maléru a okamžitě narazí na mě, na ředitele věznice – podle hesla: „Šlapej po hlavách pod sebou, aby ses udržel nahoře.“

„Proboha, monsieur le directeur, sebevražda na samotce?! To snad nemyslíte vážně?! Nic horšího už se stát nemohlo.“

A pak ještě tenhle ufňukaný Vannod! „Jak se to mohlo stát?“

„To se ptám já vás, Vannode!“ A to se muselo stát zrovna mně, který mám vlastních starostí až nad hlavu a spoustu nepřátel, kteří jen čekají na nějaký můj špatný krok. Jako tenhle příšerný reportér, můj intimní nepřítel. Je to hanba, co všecko si dnes smějí tihle špinavci od novin dovolit. O ničem nemají ani ponětí, ale žvaní a píšou. Na mém ředitelování nenechá tenhle špindíra suchý chlup. Hanba je to, měl by se stydět. Vězení přece nejsou žádné lázně – a ti pánové od novin by to měli vědět. Někdy si tu připadám jako v blázinci a taky že to tu je jeden velký blázinec. „Sakra, jak teď budeme vypadat!?“

Že vězni někdy ztratí nervy, se stává, kdo by jim to vyčítal. Ale tenhle budil dojem, že s ním nic nehne, pořád si prozpěvoval nějaké pitomé árie a vypadal, že je úplně v klidu. Ale v hlavě to asi – mírně řečeno – v pořádku neměl. Počmárat spoustu sešitů vzpomínkami na svůj zfušovaný život. Kdo normální by tohleto dělal? Jedině někdo, kdo nevnímá realitu, komu straší ve věži, kdo si myslí, že v životě vykonal velké věci. Blázen, který nechce být zapomenut.

No, co se toho týče, mohl Lucheni v klidu zkapat, místo v učebnicích dějepisu měl už dávno jisté. Stejně jisté jako přímou cestu do pekla. Měl na svědomí rakouskou císařovnu, takže se stal celebritou. Před dvanácti lety tenhle atentát na legendární Sisi, kdysi nejkrásnější ženu světa, všem v Ženevě vyrazil dech. Zapíchnul ji, tenhle bezostyšný anarchista, za bílého dne, před očima spousty kolemjdoucích, dýka se zabodla přímo do srdce, prošla císařovnou jako listem papíru. A Lucheni nedal najevo ani náznak nějaké lítosti, naopak se tím činem chlubil. Chtěl prý vyvolat rozruch. Divný motiv, ne? O jednoho aristokrata víc nebo míň, na tom už přece nesejde. Lucheni, přesvědčený anarchista, odmítal, že by měl spadeno právě na Sisi. Chtěl prý zabít nějakého prominenta a bylo mu jedno, kdo to bude. Hlavně aby byl známý. Čím slavnější a významnější, tím lepší, tím větší bude pozdvižení. To Lucheni opakoval pořád dokola, ale u vyšetřujícího soudce s tímhle neuspěl. Vážený a ctěný monsieur Léchet byl totiž přesvědčený, že jde o nějaké obrovské spiknutí, ne – byl tou myšlenkou přímo posedlý.

Jenže pro to neměl důkazy a nepodařilo se mu je obstarat, ani když uvedl do pohybu celou policejní mašinérii. Prostě se mu toho makaróna nepodařilo usvědčit. Excusez-moi, takhle by se muž v mé pozici vyjadřovat neměl, chce-li si zachovat svůj post. Ředitel věznice – i když to povolání vykonává teprve krátce – by se měl ovládat, aby byl občanům vzorem. Jinak by se nemohl divit, že mu všichni ti vyvrhelové polezou po hlavě. Chlapi jako Lucheni, kterých tu jsou tucty, potřebují pevnou ruku. Kdo tvrdí něco jiného, ten neví, o čem mluví.

„A co teď, pane řediteli?“

„To bych taky rád věděl, Vannode.“ Na oběšence nebyl vůbec pěkný pohled. A pak ještě ty krysy, kterými se to tu jen hemžilo. A ten smrad z jejich výkalů, z plísně, zaschlého potu a z latríny v rohu. Ten stísněný temný prostor. Vůbec nebylo divu, že každý, koho sem zavřeli, byl za chvilku na kaši. Každý – jen tenhle Lucheni ne.

Dvanáct let za mřížemi, osm tady a zbytek v Saint-Antoine. Ale vlastně to vůbec nebylo moc, když člověk pomyslí, co měl na svědomí. Ložíroval a debužíroval si tady na naše náklady; chtěl bych se někdy mít tak dobře jako on. Měli ho raději rovnou pověsit. Kdybych o tom rozhodoval já, měl by se na co těšit. Udělal bych všechno pro to, aby ho vydali Rakušanům, vykašlal bych se na všechny ty právnické a diplomatické kličky. Kanton Ženeva sice nemá trest smrti, ale to by se dalo všecko zařídit. Jednou provždy. Ale ne, tihle páni z Bernu vědí vždycky všecko líp. Dobré rady neposlouchali a trvali na dodržování paragrafů. Prý kam bychom přišli, kdyby si z nich každý dělal dobrý den. Právo je právo a basta.

No – a co z toho vzešlo? Chudáci jako já si to pak musí odskákat. Jako vždycky.

„Jedno je jasné, monsieur le directeur,“ ozval se Vannod, „asi ho tu nemůžeme nechat viset.“

„Neříkejte, Vannode! Na to bych sám nepřišel.“ Jednou – a už to nebude dlouho trvat – mě tahle skopová hlava dovede k šílenství, amen. Nemůže mě před jeho žvaněním někdo zachránit? „Tak šup, do toho, kolego!“

„Já nevím, pane řediteli,“ kroutil se Vannod a škrábal se na nose, což dělal vždycky, když měl plné kalhoty, „neměli bychom napřed vyrozumět policejního ředitele?“

„Proč myslíte?“

„No, proto.“ Vannod kývl hlavou k oběšenci, který teď měl na zmodralé tváři grimasu, jako by se mi posmíval. Vlastně bych se měl radovat, že už je po něm – a taky že bych se radoval, kdybych se na něj nemusel dívat a kdybych nevěděl, co za potíže s tím budou.

„Pěkný průšvih, co?“

To teda jo, to měl Vannod pravdu, ale dělal jsem, jako bych jeho poznámku ani neslyšel. Až se o tom dozví tisk… Nedělám si žádné iluze, že mě budou šetřit. „Přemýšlím, jak se mu to povedlo.“

„S prominutím, monsieur le directeur: Sem na samotku už muklové vpašovali jinší věci než kožený řemen.“

„Ale nikdy z toho nebyl takový průšvih jako teď, nemám pravdu?“ houkl jsem naštvaně na Vannoda, protože svou odpovědí vložil prst do otevřené rány. A kromě toho mě štvala jeho mlaskavá výslovnost.

„Udělal byste mi laskavost, Vannode?“

„Samozřejmě, monsieur le directeur.“

„Tak držte hubu a nechte si své rozumy pro sebe.“

Ten blbý tlusťoch jen devótně přikývl.

„A teď mažte pro ostatní bachaře, ať vám s tím pomůžou,“ dodal jsem velitelsky, abych si zasloužil svou reputaci malého Napoleona. „Allez vite, ať vám nemusím nakopat do zadku!“

Když jsem osaměl s mrtvolou muže, který si zasloužil tolik palcových titulků v novinách, přestalo mi být volno. Petrolejka se mi v ruce rozechvěla, a když jsem pomyslel na důsledky, které tohle oběšení bude mít, udělalo se mi ještě hůř. V hlavě mi kroužily otázky: Jak to, že někdo, kdo ještě před chvílí vyřvával operní árie, se najednou v příští minutě oběsí? A jak, sakra, dosáhl Lucheni na mříže zakrývající stropní okénko? Měl snad komplice? Pak jsem pomyslel ještě na další možnou variantu a mráz mi přeběhl po zádech.

Na co jsem tehdy pomyslel, raději ani nebudu zmiňovat.

JEDNA

ŽENEVA 9. ZÁŘÍ 1898

Švýcaři, vaše hory září!

Hodinky přesně ukazují.

Nám ale špatně se tu daří,

královrazi tu příliš bují.

(cit. podle Brigitte Hamann, Alžběta. Císařovna proti své vůli. Praha 1997, s. 409.)

2

NEKROLOG ( I )

Irma hraběnka Sztárayová, 34 let, dvorní dáma a důvěrnice císařovny Alžběty, své matce

„Jedno vím jistě, hraběnko, hodina, kdy se má duše odebere k Pánu, už není daleko.“

Puká mi srdce: Císařovna měla pravdu. Už příští den, na minutu přesně 24 hodin poté, co tohle proroctví vyslovila, se skutečně vyplnilo. Moje paní zemřela rukou úkladného vraha, který chladnokrevně provedl svůj hrůzný čin. Zemřela násilnou smrtí, ale snad alespoň příliš netrpěla.

Slabá útěcha, řeknete jistě. A budete mít pravdu. Sama jsem byla jako zkamenělá, neschopná jakkoli zakročit. To proroctví mi nešlo z hlavy. Už je to 15 měsíců, co se moje paní stala obětí toho krvavého zločinu, který nemá v dějinách habsburské říše obdoby, a přece mám každičký den před očima tu scénu na Quai du Mont-Blanc, byť vzpomínka na ni tolik bolí. Stále se ptám sama sebe, zda se to muselo stát, zda to byla osudová náhoda, nebo řízení nějakou vyšší mocí.

Ať tak či tak, sama jistě nejsem bez viny. Přihlížela jsem tomu, aniž bych hnula prstem: jako králíček hypnotizovaný jedovatým hadem. Hodina, kdy se má duše odebere k Pánu, už není daleko. Zdá se mi, jako by ta slova dozněla teprve před chvílí – a přece je to už jeden rok, tři měsíce a 20 dní. Budu je patrně slyšet do konce svých dnů.

A do smrti si budu také pamatovat místo, kde je císařovna pronesla. Bylo 9. září 1898 a baronka Rothschildová nás pozvala k sobě na zámek. Srdečně nás přivítala (vystupovaly jsme arci pod cizími jmény, abychom nevzbudily rozruch) a zasedly jsme k déjeuner à trois, nad kterým by se i maháradžům sbíhaly sliny. Hostitelka, Julie Rothschildová, extravagantní dáma, si dala záležet, aby si císařovnu naklonila. Seděly jsme tedy ve třech v jídelně, kolem nás kroužili sluhové v livrejích a četli nám přání z očí. Císařovna si jindy hlídala každý gram své váhy, ale dnes jedla s neobyčejnou chutí a na svou štíhlou linii ani nepomyslela. Mezi námi, jinak ani nemohla, bylo by to vůči hostitelce neslušné. Ani já jsem neodolala a nadšeně ochutnávala chod za chodem: nejprve slané plněné taštičky z vypalovaného těsta, pak pstruha z místního jezera, hovězí filet se zeleninou, drůbeží pěnu, koroptvičku v aspiku, piškot v citrónové omáčce, čokoládový koláček a nakonec zmrzlinu v maďarských národních barvách, červeno-zeleno-bílou, která mou paní pohnula skoro až k slzám. Uhry byly její srdeční záležitost, přestože ji sem tam za to někdo kritizoval.

Baronka myslela na vše, stříbrné příbory, křišťálové číše a starý vídeňský porcelán – vše zářilo jako drahokamy – a ve vedlejší místnosti dokonce malý orchestr preludoval sladkobolné italské melodie. Císařovna se těšila zejména z ohromné kytice bílých orchidejí, která na její počest zdobila slavnostní tabuli. Bílé orchideje milovala nade vše. Na konci opulentní večeře učinila císařovna něco, co činila zřídka: Uchopila sklenici šampaňského a složila poklonu naší hostitelce. Byla v dobrém rozmaru jako už dlouho ne.

To nejlepší nás teprve čekalo. Hostina byla vpravdě císařská, ale zámecký park, kam nás baronka po jídle zavedla, předčil veškerá naše očekávání. Jeden skleník tu přiléhal k druhému, bylo tu bezpočet růžových záhonů, umělých jezírek a rybníčků. Císařovna se nemohla vynadívat na pestrobarevné ptáky ve voliérách a vodní živočichy v akváriích, které jsem ještě nikdy neviděla. Dokonce dikobraza si opatrně pohladila, než vkročila do skleníku s orchidejemi, kde zůstala stát, řekla bych skoro, s otevřenou pusou. Tolik nádherných, exotických květin pohromadě, tolik různých druhů orchidejí, tolik barev jsem ještě nikdy neviděla, byť jsem se svou paní sjezdila půl světa. Skleníky, vysoké cedry, jako hedvábí měkké trávníky, stinné jeskyňky, sochy antických hrdinů – to vše na císařovnu působilo neobyčejně silně, nemohla se vynadívat. I mně bylo, jako bychom se toulaly po rajské zahradě, a doufala jsem, že tenhle čarovný den nebude mít nikdy konce.

Nemohla jsem tušit, že zítřek už na nás vrhá temné stíny. Proto jsem se ulekla, když císařovna najednou začala hovořit o smrti. Bezstarostná nálada, kterou jsme se do té chvíle těšily, byla samozřejmě okamžitě tatam. S baronkou jsme se sice tvářily jakoby nic, ale vnitřně jsme byly otřeseny.

Neuměla jsem si tu nenadálou změnu v císařovnině náladě vysvětlit, byť jsem věděla, že trpí depresemi. Důvodů k tomu měla dost, bylo jich tolik, že nemohu a ani nechci zabíhat do detailů. Hlavní příčinou byla rozhodně její tchyně, přičemž situaci zhoršovala skutečnost, že vévodkyně Žofie byla současně její tetou. Jedině císař, který si rad své matky velmi vážil, by byl mohl vztah obou žen zlepšit, jenže se – k velké lítosti císařovny – držel stranou, což mělo fatální následky, jak se u dvora šeptalo.

Nerada to říkám, ale už od počátku jsem byla přesvědčena, že sňatek mezi bratrancem a sestřenicí nemůže dobře dopadnout. Abych to vyjádřila slovy své paní: „Manželství je absurdní instituce. Člověk je v patnácti letech prodán a přinucen učinit slib, kterému nerozumí a kterého pak třicet či více let lituje, leč nesmí ho porušit.“ S tím naprosto souhlasím. V den jejich zasnoubení bylo císaři třiadvacet a císařovně sotva patnáct let, v den svatby šestnáct a první dceru porodila v sedmnácti. Ve dvaceti už byla trojnásobnou matkou. To už chce pořádnou sílu. A kromě toho: kdo tvrdí, že se na vídeňském dvoře žije mravně a kultivovaně, ten neví, o čem mluví. Nikde na světě není tolik intrikánství, žárlivosti a směšné stavovské ješitnosti! A nikde nemají tak absurdní dvorský protokol, který prostě nedává žádný smysl.

Císařovna měla v podstatě jen dvě možnosti: buď dělat, co se po ní chtělo, anebo si ode dvora udržovat odstup. Jak známo, zvolila druhou možnost, která odpovídala její svobodomyslné povaze: nehleděla na konvence a zbavila se svých pout. Má za to můj nehynoucí obdiv. Nikdo jiný by si asi netroufl vyletět ze zlaté klece a vzít život do vlastních rukou. Ona ano! Ba co víc: To, že příslušnice královské rodiny žijí daleko ode dvora, mají někde krásnou rezidenci a tam si dělají, co chtějí, to není nic nového. Ale že by dala dvoru vale a vyrazila na cesty po světě vládnoucí císařovna, a navíc matka několika císařských dětí?! To tu ještě nebylo. V Rakousku ani nikde jinde.

No dobře, nechci to líčit jen v růžových barvách. Nakonec ani Odysseus, jeden z císařovniných idolů, neměl život vždycky přímočarý. Řeknu to otevřeně: císařovna byla nemocná, dokonce těžce nemocná. Jak těžce, to se mělo zakrátko ukázat. Její nemoc, pravidelné vysilující záchvaty kašle, byla důvodem, proč se každodenní starosti hodily za hlavu a jelo se na Madeiru. Jestli si ale někdo myslel, že to pětiměsíčním ozdravným pobytem na ostrově skončí, ten se mýlil. Quinta Vigia na Madeiře byla jen začátek – další útěky byly jen otázkou času. Korfu byl další takový únik, ze všech nejnákladnější. Mluvit o penězích se sice nesluší, ale ze spolehlivých zdrojů vím, že stavba Achilleionu stála milióny. V téhle nádherné vile vysoko nad Jónským mořem mohla císařovna snít své sny a přitom být obklopena veškerým luxusem včetně elektrického osvětlení. Dlouho se ale ze snového zámku na strmé skále netěšila – sotva se nastěhovala, už ji to táhlo jinam. Na Sicílii, odtud na Maltu a do Tunisu. Samozřejmě že ne na palubě nějaké obyčejné lodi s cizími pasažéry, nýbrž na císařské jachtě Miramar. Další cíle – daleko od domova – následovaly: Dover, Lisabon, Gibraltar, Tanger, Alžír, Marseille, Florencie, Pompeje, Capri a – byť nakrátko – znovu Korfu. A nesmím zapomenout ani na audienci u Svatého otce, návštěvu královny Viktorie, výlet na koni na zámek Gödöllö nebo Meath v Irsku. Řeknu to takhle: Moje paní byla prostě všude, ale nikde nebyla doma.

Ale dost už o cestování, vraťme se k jejím předtuchám, které se měly tak brzy stát skutečností. Samozřejmě jsem pak mnohokrát přemýšlela, jestli opravdu existují lidé, kteří vidí do budoucnosti. Až do toho dne, kdy jsme se procházely po zahradě baronky Rothschildové, bych rozhodně tvrdila, že ne. Na rozdíl od císařovny jsem pro mysticismus, prorokování budoucnosti a duchařské seance neměla moc pochopení a považovala všechny, kteří tomu věřili, za pošetilé. Ale události, které následovaly na minutu přesně den po jejím proroctví, mi daly za vyučenou. Dospěla jsem, milá matko, k tomuto závěru: mezi nebem a zemí jsou věci, které ani daleko chytřejší lidé, než jsem já, neumějí vysvětlit. Jistě, je to banální poznatek, ale nic lepšího mě k tomu nenapadá.

Pravda je, že císařovna byla svého života syta. Ten dojem měli mnozí, dokonce i ti, kteří pozorovali dění u dvora jen z dálky. Začalo to smrtí její prvorozené dcery Žofie, která zemřela na horečku, když byli císařští manželé na návštěvě v Uhrách. Císařovna trvala na tom, že vezme dvouletou Žofii s sebou – z trucu, jenom proto, aby předvedla své tchýni, že umí prosadit svou vůli. A tak to neštěstí začalo. Puká mi srdce, když pomyslím, co musela moje paní vytrpět, sedíc u smrtelné postele svého dítěte. Nenesla na té smrti nejmenší vinu, to mohu s nejčistším svědomím dosvědčit, přesto se cítila vinna. Nepomohlo žádné konejšení, nejméně to císařovo.

Ale tím zdaleka nebyl konec všem zkouškám, které jí Bůh seslal. 30. leden 1889 musel být tím nejčernějším dnem v jejím životě. Myslím, že pro matku není nic strašnějšího než sebevražda vlastního dítěte, v tom se jistě shodneme. O okolnostech smrti korunního prince se toho ale dosud mnoho neví a je jasné proč: Dvorní kamarila udělala všechno pro to, aby se tragédie zametla pod koberec. Já vím jen tohle – a prosím o vaši diskrétnost: Když se zastřelil, a ukončil tak svůj sotva třicetiletý život, doprovázela ho nějaká dáma. Všechno ostatní si už člověk s trochou fantazie dá dohromady. Sedmnáctiletá komtesa z nízkého rodu, princova milenka, byla dva dny před princovou sebevraždou hlášena jako pohřešovaná. A víc psát nemůžu, bojím se císařských špiclů. Ale ať už je princovou smrtí vinen kdokoli, na účinnou lítost není nikdy pozdě, jak se říká. Aby ukázala celému světu, jak trpí smrtí svého dítěte, nosila od toho dne císařovna, mater dolorosa, smutek. Více než devět let – dokud její trpící srdce neprobodla vražedná zbraň.

Stejně je to podivné: procházíme se po rajské zahradě, obdivujeme krásy přírody, smějeme se, žertujeme – a najednou zůstane císařovna stát, jako by ji vedla nějaká neviditelná ruka, do tváře, do níž šedesát let života vepsalo své stopy, se jí najednou položí tragický stín a šeptem řekne: „Byla bych šťastná, kdyby má duše odletěla k nebi malou skulinou v mém srdci.“

Malou skulinou v mém srdci! Ještě teď, patnáct měsíců poté, mi běhá mráz po zádech, když si na tu větu vzpomenu. Nemůžu tu scénu dostat z hlavy. Náhle a nečekaně před námi stojí muž střední postavy, na hlavě klobouk, vytahuje nůž a bodá císařovnu přímo do hrudi. Zanechá v jejím srdci malou skulinu.

* * *

Prosím, nezlobte se, že vás takto obtěžuji svým zármutkem, ale nemohu se s tou ztrátou vyrovnat. A ani nechci, připadala bych si jako zrádkyně. Ať se stane cokoli, budu vzpomínku na císařovnu stále nosit ve svém srdci. Kolik ošklivých věcí se o ní v jistých kruzích šeptalo! Že prý se bojí lidí, a současně je excentrická – stejně jako král Ludvík, její nešťastný bratranec. Nic z toho není pravda, jako že se Irma Sztárayová jmenuji! Ty dva spojovala duševní spřízněnost, to ano, ale nic víc. Ani král (jehož libůstky by se ovšem opravdu měly halit pláštěm mlčení), ani císařovna, jež nebyla s to přenést se přes jeho smrt, nebyli šílení! Tvrdit něco takového je podlé!

Nejprve malá Žofie, pak její bratranec a tři roky po jeho záhadném skonu sebevražda milovaného syna. Každý, kdo tvrdí, že panovnice prostě musí všechny tyhle katastrofy zvládnout, je ničemník a chce ji jen hanebně očernit! Ale vidím, že mnou cloumá můj maďarský temperament – zůstaňme raději u tématu, ať neztratím červenou nit příběhu.

Ať byla návštěva v Pregny jakkoli příjemná a srdečná, loučení bylo skličující. Baronka za to samozřejmě nemohla, bylo mi jí líto. Možná mi teď namítnete, milá máti, že události vypadají ze zpětného pohledu vždycky jinak, ale já si to pamatuji takhle: Od chvíle, kdy císařovna začala mluvit o své smrti, vetkly se jí do tváří temné stíny a šarm, který z ní do té doby zářil jako kometa, byl ten tam. Takže není divu, že odmítla pózovat pro památeční fotografii. Odmítnutí sdělila velmi zdvořile, jak na to byl člověk u ní zvyklý, ale kategoricky.

Její nepřátelé jistě řeknou: Co je na tom, nechat se vyfotografovat na přání hostitelky? Ale císařovna si to prostě nepřála: Naaranžované fotografie nesnášela už dlouho – a baronka to musela respektovat. Takže to nebyl jen okamžitý rozmar. I kdyby člověk hledal velmi usilovně, fotografií s císařovnou mnoho nenalezne, zvláště ne z období po korunovaci v Budapešti. Kamarila závistníků samozřejmě tvrdila, že si císařovna chtěla tímto způsobem zajistit mýtus věčného mládí a na péči o svůj zevnějšek, zejména bělostnou pleť, prý vydávala nehorázné sumy. Takový nesmysl! Krásná a pěstěná pleť je prostě en vogue. A nosit slunečníky snad také ještě nikdo nezakázal! A kromě toho znám mnoho dam, které o svou pleť pečovaly stejně důkladně jako císařovna. A co? Byla to jen směs vosku, velrybího tuku, růžového oleje a dalších esencí pro letní dny a créme Celeste s mandlovým olejem a glycerinem pro chladné dny. Víc toho nebylo, leda ještě sem tam nějaká pleťová maska před spaním. Rozmačkané jahody a syrové telecí byly sice poněkud neobvyklá receptura, ale císařovna na ni nedala dopustit, prý koná zázraky. Chci tím vším říct, že na trhu marnivosti nebyla císařovna nijak zvlášť výjimečná. A i kdyby – co je komu po tom?

A ještě něco: Staré přísloví praví Parádo trp!. To císařovna jistě dobře znala. Všichni vědí, že kladla neobyčejný důraz na svou figuru, svůj vosí pas, a někdy celé dny hladověla, aby nevážila víc než 50 kilo. Přesto si myslím, že říkat tomu „kult“ je přehnané, jsou to jen závistivé pomluvy dvorních dam z jejího okolí, které jí záviděly prostě všechno. A nejvíc její vlasy, které sahaly skoro až ke kolenům. Jaký div, že jejich česáním někdy strávila až tři hodiny denně a co chvíli je oplachovala roztokem z vaječných žloutků a koňaku a co dva týdny barvila indigem a výtažkem ze slupek vlašských ořechů. To už je práce, která si žádá pořádné nasazení – a kritizovat ji za to? Koho by to napadlo? Na všech evropských dvorech mezi sebou dámy přece soutěží, která z nich je nejkrásnější, tak proč ne ve Vídni?

Doba, kdy moje paní platila za nejkrásnější ženu Evropy, byla arci ve dnech naší návštěvy ve Švýcarsku už pryč. Císařovně bylo přesně 60 let, trpěla revmatismem kloubů a opakovanými návaly deprese a velmi se rozčílila na lékaře, který ji odrazoval od pravidelného hladovění. Možná i proto s sebou stále nosila slunečník, aby na ni lidé necivěli.

Ne vždycky se to ale podařilo. 3. září, týden před tragédií si na ni v Territetu počkal nějaký reportér, bez varování ji vyfotografoval a bez omluvy zase zmizel. A pak prý respekt před soukromým životem! Něco podobného se stalo i nějaký čas předtím, když se císařovna procházela v doprovodu císaře po kolonádě v Bad Kissingenu. Sotva několik hodin poté, co je kdosi vyfotografoval, byly vytištěny tucty pohlednic s touto fotografií. Ale úspěch neměly: Císařovna držela jako obvykle nad hlavou slunečník a na obrázku byly vidět jen nejasné obrysy její postavy.

Vidíte, drahá máti, že to císařovna neměla lehké, a není tedy divu, že neunesla tíhu svého postavení. Upadala do trudnomyslnosti a někdy to trvalo celé dny, než se vynořila ze svého slzavého údolí. Jestli bylo arci rozumné píchat si kokain, neumím rozhodnout, spíše o tom pochybuji. Ale císařovna si nedala říci. A když si něco vzala do hlavy, bylo těžké jí to vymluvit.

Tak či tak, to rozloučení v předvečer katastrofy nám všem leželo těžce na duši. Není tedy divu, že jsme cestou zpátky do Ženevy hlavně mlčely a kochaly se nádherným panoramatem, kterému není ve světě rovno. Z ničeho nic císařovna pronesla: „Jedna věc mě zajímá, hraběnko.“

„Co, Výsosti?“

„Jestli někdy myslíte na smrt, jestli máte ze smrti strach.“

„Strach možná není to správné slovo,“ odpověděla jsem rozvážně, zatímco jsme míjely Lémanské jezero, koupající se v záři zapadajícího slunce.

„Já z ní strach mám,“ řekla císařovna s pohledem upřeným na Mont Blanc, jehož sluncem zalitý a sněhem pokrytý vrcholek vypadal, jako by se koupal v krvi. „Přesto už se jí nemůžu dočkat. Nedívejte se na mě tak, hraběnko, na tom přece není nic zlého, když si ve svém věku připouštím takové myšlenky.“

„Promiňte, Výsosti,“ dovolila jsem si oponovat. „Je vám teprve 60 let, to ještě není věk k rezignaci.“

Žena v černém se hořce zasmála: „Nic si nepředstírejme, kdybych nebyla císařovna, pes by po mně neštěkl! Nikdo by se nesnažil ukořistit moji fotografii. Vždyť se na mě podívejte, hraběnko! Myslíte, že je na mně něco zajímavého?“

„Promiňte, Výsosti, takhle nesmíte mluvit.“

„A proč ne? Kočí nám stejně nerozumí, když mluvíme maďarsky.“

„Všichni stárneme, s tím nic nenaděláme. Ale podívejte, výsosti, na ten Mont Blanc! Není majestátní?“

Císařovna zakývala káravě ukazováčkem: „Neodvádějte řeč, hraběnko, a odpovězte mi.“

„Obávám se, že mi to nepřísluší.“

„Tak dobře,“ přikývla císařovna a upřela oči dopředu, kde na kozlíku seděl kočí a třímal otěže. „Odpovím si tedy sama. Víte, co mě nejvíc trápí? Že ti, kteří se mnou ušli kus cesty, jsou všichni mrtví. Můj malý andílek Žofie, můj švagr Maxmilián, můj milovaný bratranec bavorský král, hrabě Andrássy, přítel a rádce z lepších časů, a nakonec můj syn Ru…“ Hlas se jí zlomil a já cítila, jak zápasí se slzami.

A nebylo divu. Od Mayerlingu se o korunním princi nesmělo mluvit ani v soukromí, byl to nepsaný zákon. Kdo to přesto udělal, musel počítat s následky.

„Mám pocit,“ pokračovala císařovna, „že se mi v posledních letech smrt lepí na paty. Nevím přesně, kdy mě dostihne, ale cítím, že moje dny jsou už sečteny. Jen doufám, že přijde rychle a bezbolestně, není nic strašnějšího než chřadnout v bolestech a naopak nic krásnějšího než padnout pod jediným, náhlým úderem smrtící kosy. Bez bolesti, bez výčitek, bez krveprolití.“

Byla jsem hluboce znepokojená a usilovně hledala slova. Přitom jsme se dopustila faux pas. „A co císař?“ zeptala jsem se s očima upřenýma na její nehybnou postavu. „Bez vás by byl jen stínem.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Poslední cesta císařovny Sisi.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.