Colleen Hooverová

Devátý listopad

Přeložila Jana Jašová

NOVEMBER 9

Copyright © 2015 by Colleen Hoover

All rights reserved.

Translation © Jana Jašová, 2021

ISBN 978-80-249-4625-2

Levimu –

Máš skvělý vkus na muziku a nemotorně objímáš.

Nikdy se neměň.

9. listopad

poprvé

Jsem průsvitnou vodou.

Bezcílně se přelévám.

Ona je kotva, noří se do mého moře.

Benton James Kessler

Fallon

Napadlo mě, co by se asi tak stalo, kdybych mu tu sklenici hodila na hlavu.

Bylo to silné sklo. A on má tvrdou hlavu. Takže by se nejspíš ozvalo pořádné, uspokojivé zadunění.

Napadlo mě, jestli by krvácel. Na stole sice byly ubrousky, ale ne ty silné, co by dokázaly nasát hodně krve.

„Takže, no, jsem trochu v šoku, ale to se stává,“ prohodil.

Při zvuku jeho hlasu jsem sevřela sklenici pevněji v prstech, aby se nakonec přece jen nerozletěla proti jeho lebce.

„Fallon?“ Odkašlal si a pokusil se svůj tón zjemnit, ale stejně se do mě zabodl jako nůž. „Ty mi na to nic neřekneš?“

„Co mám říct?“ zamumlala jsem spíš jako vzteklé dítě než jako osmnáctiletá dospělá žena. „Mám ti pogratulovat?“

Opřela jsem se zády o stěnu boxu a zkřížila ruce na prsou. Dívala jsem se na něj a přemýšlela, jestli je ta lítost v jeho očích výrazem toho, že jsem ho zklamala, nebo jestli už zase hraje. Bylo to sotva pět minut, co se usadil, ale už stačil tenhle box proměnit ve svoje jeviště. A mě už zase donutil stát se jeho obecenstvem.

Zabubnoval prsty na šálek s kávou a pár vteřin mě mlčky pozoroval.

Ťukťukťuk.

Ťukťukťuk.

Ťukťukťuk.

Myslel si, že to nakonec vzdám a vyslovím to, co chce slyšet. Jenže v posledních dvou letech se mnou nebyl a nevěděl, že ta holka, která tohle dělávala, už je pryč.

Když jsem odmítla přistoupit na jeho hru, konečně si povzdychl a spustil lokty na stůl. „Myslel jsem, že kvůli mně budeš mít radost.“

Přiměla jsem se prudce zavrtět hlavou. „Radost? Kvůli tobě?“

To snad nemyslí vážně.

Pokrčil rameny a jeho narůstající podráždění vystřídal potměšilý úsměv. „Nenapadlo by mě, že to v sobě ještě mám – stát se znova tátou.“

Z úst mi unikl výbuch nevěřícného smíchu. „Když vystříkneš sperma do vaginy čtyřiadvacetiletý holky, otce to z tebe neudělá,“ upozornila jsem ho trochu hořce.

Potměšilý úsměv se mu rychle rozplynul. Opřel se a naklonil hlavu ke straně. Tohle bylo jeho obvyklé gesto, když nevěděl, jak při natáčení něco zahrát. „Stačí se tvářit, že uvažuješ nad něčím hlubokým. Pak si tam každý dosadí emoci, jakou v tom chce vidět. Smutek, zamyšlení, omluvu, sympatii.“ Nejspíš už zapomněl, že byl od narození mým učitelem herectví. A že tenhle výraz byl jedním z prvních, které mě naučil.

„To má snad znamenat, že nemám právo si říkat otec?“ Znělo to, jako by ho moje reakce urazila. „A čím jsem pak tobě, co?“

Tu otázku jsem brala jako řečnickou. Nabodla jsem další kousek ledu. Obratně jsem vsunula brčko do otvoru v kostce a nechala ji po něm sklouznout do pusy. A pak jsem kostku hlasitě a neotesaně rozkousala. Snad táta nečeká, že mu na tohle odpovím. Přestal se ke mně chovat otcovsky ten večer, kdy se moje herecká kariéra zasekla – a tenkrát mi bylo teprve šestnáct. A jestli mám být upřímná, nevím ani, jestli se ke mně choval otcovsky někdy předtím. Naše role odjakživa spíš odpovídaly učiteli herectví a studentce.

Pravička mu vylétla k hlavě, k tomu místu, odkud mu vyrůstaly draze implantované vlasy. „Proč tohle děláš?“ Viděla jsem, jak jeho podráždění nad mým postojem sílí. „To se pořád zlobíš, že jsem nedorazil na tvou absolventskou oslavu? Už jsem ti vysvětlil, že jsem měl jiné povinnosti.“

„Ne,“ odpověděla jsem pevně. „Přece jsem tě na svou oslavu nepozvala.“

Odtáhl se a užasle se na mě zadíval. „Proč ne?“

„Měla jsem jen čtyři vstupenky.“

„A?“ pobídl mě. „Jsem tvůj otec. Proč bys mě, sakra, neměla pozvat na slavnostní zakončení školy?“

„Stejně bys nepřišel.“

„To nemůžeš vědět,“ odsekl.

„Nepřišels.“

Protočil panenky. „Ovšemže ne, Fallon. Když jsem nedostal pozvánku.“

Ztěžka jsem si povzdychla. „To je neskutečný. Už chápu, proč tě máma opustila.“

Zavrtěl hlavou. „Tvoje matka mě opustila, protože jsem spal s její nejlepší kamarádkou. Moje povaha s tím neměla nic společného.“

Vůbec jsem nevěděla, co na to mám odpovědět. Ten chlap v sobě neměl kouska studu. Rozčilovalo mě to, ale taky jsem mu to záviděla. Svým způsobem jsem si přála být víc jako on než jako máma. Táta si ze svých početných chyb nic nedělal, kdežto já se nedokázala soustředit na nic jiného než na těch pár, které mám. Budila jsem se kvůli nim předčasně, v noci jsem nemohla spát.

„Pro koho je losos?“ zeptal se číšník. Dokonalé načasování.

Zvedla jsem ruku a talíř přistál přede mnou. Chuť k jídlu mě přešla, takže jsem jen začala honit rýži po talíři sem tam.

„Promiňte…,“ uslyšela jsem nad sebou a tázavě se na číšníka zadívala. Jenže nemluvil ke mně. Upřeně zíral na tátu. „Nejste náhodou…“

Panebože. A je to tady.

Číšník plácl dlaní do stolu, až jsem sebou trhla. „Jste to vy! Jste Donovan O´Neil! Vy jste hrál Maxe Epcotta!“

Táta skromně pokrčil rameny, jenže jsem moc dobře věděla, že v něm není skromnosti, co by se za nehet vešlo. Maxe Epcotta už sice nehrál nějakých deset let, co se ten seriál přestal vysílat, ale pořád se choval jako velká hvězda. A lidi, co ho takhle pořád poznávali, mu k tomu dávali zelenou. Někdy se chovali, jako by byl první herec, kterého v životě vidí. Tohle je LA, prokrista! Tady jsou herci úplně všichni!

Pořád ve stejně jízlivé náladě jsem nabodla na vidličku sousto lososa, jenže číšník mě vyrušil s prosbou, jestli bych ho mohla s tátou vyfotit.

Ach jo.

Neochotně jsem vyklouzla z boxu. Číšník se mi pokusil strčil svůj mobil, ale zvedla jsem odmítavě ruku a obešla ho.

„Musím si odskočit,“ zamumlala jsem a zamířila do uličky. „Udělejte si s ním selfíčko. Selfíčka přímo miluje.“

A přidala jsem do kroku, abych už byla na toaletách a na chvíli se zbavila tátovy přítomnosti. Nevím, proč jsem po něm chtěla, aby se se mnou dneska sešel. Asi proto, že se stěhuju a neviděla jsem ho už bůhvíjak dlouho, jenže ani to není dost dobrá omluva pro to, co jsem si na sebe ušila.

Rozrazila jsem dveře první kabinky a zamkla se uvnitř. Pak jsem zakryla prkýnko ochrannou folií a posadila se na mísu.

Četla jsem článek o výskytu bakterií na veřejných záchodcích. V první kabince je počet bakterií vždycky nejmenší. Lidi předpokládají, že je nejvytíženější, takže se ji snaží nepoužívat. Až na mě. Já zase nepoužívám žádnou jinou. Germofobii nemám odjakživa, ale ty dva měsíce v nemocnici v šestnácti ve mně odstartovaly lehce obsedantně-kompulzivní chování, pokud jde o hygienu.

Když jsem použila toaletu, nejmíň minutu jsem si důkladně myla ruce. Celou dobu jsem zírala jen na ně, ne do zrcadla. Teď už jsem se pohledům na sebe dokázala vyhýbat úspěšně, ale stejně jsem na okamžik zahlédla svůj odraz, když jsem se natahovala pro papírový ručník. A na to, co jsem tam viděla, si prostě nezvyknu nikdy, i kdybych na sebe koukala častěji.

Zvedla jsem levičku a přejela s ní po jizvách, které se mi táhly po celé levé tváři a přes čelist na krk. Mizely pod límcem košile, ale pod oblečením pokračovaly dál, hyzdily mi celou levou půlku těla a končily nad pasem. Přejela jsem prsty po kůži, která teď připomínala popraskanou kabelku. Jizvy mi nepřestávaly připomínat, že ten požár byl skutečný, nejen noční můra, ze které se dokážu probudit štípancem do ruky.

Celé měsíce po něm jsem zůstávala v obvazech a nemohla se dotknout většiny těla. Když už se teď kůže zahojila a zůstaly jen jizvy, dotýkala jsem se těch míst až posedle. Pod bříšky prstů to bylo cítit jako napnutý samet a mělo by to být na dotek stejně odporné jako na pohled. Jenže mně bylo ve skutečnosti příjemné na ně sahat. Často jsem si bezmyšlenkovitě přejížděla prsty po krku nebo paži, jako bych četla Braillovo písmo vypálené do kůže – než mi došlo, co dělám, a zarazila jsem se. Na té záležitosti, která mi podtrhla život pod nohama, by se mi nemělo líbit vůbec nic, ani taková hloupost jako příjemný pocit pod bříšky prstů.

Pokud ale šlo o můj vzhled, na tom jsem nic pozitivního najít nedokázala. Jako by ty jizvy zdůraznily každý můj nedostatek, zvýraznily ho růžovou a vystavily světu, aby je náhodou nepřehlédl. I když jsem se to snažila maskovat vlasy a oblečením, pořád tam byly. Budou tam vždycky. Trvalá památka na noc, která zničila to nejlepší ze mě.

Normálně se moc nesoustředím na data nebo výročí, ale když jsem se ráno vzbudila, dnešní datum bylo to první, co mě napadlo. Možná proto, že jsem na to myslela i včera před usnutím. Bylo to už dva roky, co v tátově domácnosti vypukl požár, který mě málem připravil o život. Možná jsem tátu chtěla dneska vidět kvůli tomu. Třeba jsem doufala, že si vzpomene – že se mě bude snažit nějak potěšit. Vím, že už se mi naomlouval dost, ale jak mu mám doopravdy odpustit, že na mě tenkrát zapomněl?

Zůstávala jsem u něj doma přes noc většinou tak jednou týdně. Jenže tehdy ráno jsem mu poslala esemesku, aby věděl, že tam zase přespím. Takže člověk by myslel, že když u něj doma začne hořet, poběží mě hned zachránit.

Jenže to se nestalo – táta zapomněl, že tam jsem. Nikdo netušil, že v domě někdo je, dokud mě neuslyšeli vřískat z patra. Vím, že si to táta hodně vyčítal. V těch týdnech potom se mi pořád omlouval, jenže pak omluvy začaly řídnout stejně jako jeho návštěvy a telefonáty. Ta zatrpklost ve mně pořád zůstávala, i když jsem se jí snažila zbavit. Ten požár byla nehoda. Přežila jsem. Pokoušela jsem se soustředit na tyhle dvě věci, jenže to bylo těžké, protože jsem na to musela myslet pokaždé, když jsem se na sebe podívala.

Vždycky, když se na mě podíval někdo jiný.

Dveře na toalety se otevřely a dovnitř vešla cizí žena. Podívala se na mě, rychle se odvrátila a zamířila k poslední kabince.

Měla jste si vybrat první, madam.

Naposledy jsem se na sebe podívala do zrcadla. Nosívala jsem vlasy po ramena a s ofinou, ale za poslední dva roky mi hodně povyrostly. Nechala jsem je vyrůst úmyslně. Prohrábla jsem si prsty dlouhé tmavé prameny, které jsem se naučila nechat splývat tak, že mi zakrývaly většinu levé tváře. Stáhla jsem si levý rukáv přes zápěstí a vyhrnula si límec tak, aby zakrýval celý krk. Takhle byly jizvy sotva viditelné a díky tomu jsem našla odvahu podívat se na sebe do zrcadla.

Dřív jsem si o sobě myslela, že jsem hezká. Jenže vlasy a šaty všechno neskryjí.

Uslyšela jsem spláchnutí a rychle se vydala k východu, než ta žena vyjde z kabinky. Většinou se lidem snažím vyhýbat, ale ne ze strachu, že budou civět na moje jizvy. Důvod je ten, že se na mě nedívají. Sotva jim na mě padne pohled, hned uhnou očima, aby nevypadali hrubě nebo zvědavě. Někdy by bylo fajn, kdyby se mi podívali do očí a chvíli tak vydrželi. Už dávno se mi to nestalo. Nerada přiznávám, že mi chybí ta pozornost, kterou jsem dřív vzbuzovala, ale je to tak.

Vyšla jsem z toalet a zamířila zpátky k boxu. Zklamalo mě, když jsem z dálky uviděla temeno tátovy hlavy. Trochu jsem doufala, že než se vrátím, někdo ho kvůli něčemu naléhavému odvolá a už bude pryč.

Lidí si většinou dvakrát nevšímám, vzhledem k tomu, že oni taky dělají všechno, aby se vyhnuli očnímu kontaktu se mnou. Jenže tohle byla výjimka. Ten kluk mě pozoroval, upřeně, zvědavě i tak nějak naléhavě.

A moje první myšlenka byla: Kéž by se tohle stalo před dvěma lety.

Tohle mě obvykle napadlo, když jsem narazila na kluky, co se mi zdáli atraktivní. A to tenhle rozhodně byl. Ne tím typicky hollywoodským způsobem, jakým je přitažlivých většina kluků odsud z města. Všichni vypadají stejně, jako by existovala nějaká forma pro dokonalý odlitek úspěšného herce a všichni se jí snažili přizpůsobit.

Tenhle kluk byl úplně jiný. Strniště na bradě neměl symetrické, uměle vypěstované pro efekt. Bylo nepravidelné, místy tmavší, místy světlejší, jako někdo, kdo pracoval dlouho do večera a neměl čas se oholit. Vlasy si neupravil gelem, aby vypadal, že právě vstal z postele. Tenhle kluk byl rozcuchaný doopravdy. Čokoládové pramínky mu padaly do čela, tak trochu nepředvídatelně a divoce. Jako kdyby se probudil na poslední chvíli před důležitou akcí a neměl ani čas se podívat do zrcadla.

Takový neupravený vzhled by mě měl odpuzovat, ale bylo to zvláštní. Ten kluk sice vypadal, že naprosto kašle na svůj zevnějšek, ale stejně to byl jeden z nejatraktivnějších příslušníků opačného pohlaví, co jsem kdy viděla.

Totiž… asi.

Možná to byl jen vedlejší efekt mé posedlosti hygienou. Třeba jsem podvědomě tak silně toužila po bezstarostnosti, kterou ten kluk zosobňoval, že jsem si pletla závist s fascinací.

Možná mi taky připadal hezký proto, že byl za poslední dva roky jedním z nemnoha lidí, co se okamžitě neodvrátili stranou ve chvíli, kdy se setkali s mým pohledem.

Zatím jsem ještě neprošla kolem jeho stolu, což jsem musela, abych se dostala k našemu boxu. Bohužel jsem se nemohla rozhodnout, jestli mám kolem něj přesprintovat, abych se jeho zírání zbavila, nebo naopak projít pomaloučku a nasávat do sebe jeho pozornost.

Když jsem se dostala na jeho úroveň, pohnul se a najednou na mě zíral až moc intenzivně. Příliš vtíravě. Cítila jsem, jak mi rudnou tváře a brní mě pokožka, takže jsem sklopila pohled k nohám a nechala si vlasy sklouznout do obličeje. Dokonce jsem vcucla pramínek do pusy, abych zakryla co nejvíc ze svého obličeje. Nevím, proč mi pod jeho upřeným pohledem bylo tak nepříjemně, ale bylo. Ještě před pár vteřinami jsem myslela na to, jak mi chybí, že se na mě už nikdo nedívá, jenže když na to teď došlo, chtěla jsem jen, aby se koukal jinam.

Těsně před tím, než mi zmizel z periferního vidění, jsem střelila očima jeho směrem a zachytila náznak úsměvu.

Asi si těch jizev nevšiml. To je jediný důvod, proč by se na mě hezký kluk jinak usmíval.

Sakra. Vadilo mi, že uvažuju takhle. Nebývala jsem taková. Byla jsem sebevědomá, ale všechna moje sebedůvěra shořela v tom ohni. Snažila jsem se ji zase najít, jenže mi připadalo těžké uvěřit, že bych mohla někomu připadat atraktivní, když se na sebe ani sama nedokážu podívat do zrcadla.

„Tohle se nikdy neomrzí,“ prohodil táta, když jsem vklouzla zpátky do boxu.

Podívala jsem se na něj. Skoro jsem zapomněla, že tam na mě čeká. „Co se neomrzí?“

Mávl vidličkou k číšníkovi, který teď stál u pokladny. „Tohle. Fanoušci.“ Nabral si sousto a začal mluvit s plnou pusou. „Tak cos se mnou vlastně chtěla probrat?“

„Proč myslíš, že jsem s tebou chtěla řešit něco konkrétního?“

Ukázal na stůl. „No, když jsme spolu na obědě. Určitě jsi mi chtěla něco říct.“

Je smutné, co se z našeho vztahu stalo. Že stačí domluvit si obyčejný oběd, a on hned ví, že za tím nestojí jen touha dcery vidět svého otce.

„Zítra se stěhuju do New Yorku. No, vlastně už dneska večer. Ale letí mi to pozdě a přistanu až zítra dopoledne v deset.“

Táta se natáhl po ubrousku a ztlumil s ním odkašlání. Aspoň myslím, že se mu jen chtělo kašlat. Tohle nebyla zrovna novina, ze které by musel začít dávit.

„Do New Yorku?“ vyrazil ze sebe.

A pak… se rozesmál. Rozesmál. Jako by představa, že žiju v New Yorku, byla směšná. Jen klid, Fallon. Tvůj táta je čurák. Ale to víš už dávno, ne?

„Proč, proboha? Proč? Co je v New Yorku?“ Vyrážel to ze sebe postupně, jak tu informaci zpracovával. „Prosím, neříkej mi, že ses seznámila s někým online!“

Pulz se mi rozletěl. To nemůže aspoň předstírat, že pro jednou moje rozhodnutí podporuje?

„Potřebuju změnu. Napadlo mě, že zkusím chodit na konkurzy na Broadwayi.“

Když mi bylo sedm, táta mě vzal na Broadway na představení Cats. To bylo poprvé, co jsem kdy přijela do New Yorku, a byl to jeden z nejkrásnějších výletů v mém životě. Do té doby na mě táta pořád naléhal, ať se stanu herečkou. Jenže teprve když jsem zhlédla první živé představení, došlo mi, že se musím stát herečkou. Neměla jsem nikdy šanci to zkusit v divadle, protože mou kariéru měl v rukou táta, a ten dával přednost filmu. Jenže už to bylo dva roky, co jsem něco naposledy natočila. Netušila jsem, jestli budu mít odvahu začít obcházet konkurzy, ale stěhování do New Yorku představovalo jednu z mála aktivních věcí, pro které jsem se od toho požáru rozhodla.

Táta se napil, a když položil skleničku na stůl, ramena se mu zvedla v povzdechu. „Poslyš, Fallon,“ ozval se. „Vím, že ti hraní chybí, ale není načase soustředit se na něco jiného?“

Teď už mi tak málo záleželo na jeho mínění, že jsem mu ani nevmetla do obličeje, co za sračky to vykládá. Celý život se mě snažil přimět, abych šla v jeho stopách. Po tom požáru mě ale totálně odepsal. Nejsem pitomá. Chápala jsem, co si myslí – že už nemám na to, abych se stala herečkou. A napůl jsem mu dávala za pravdu. V Hollywoodu je hodně důležité, jak člověk vypadá.

A právě proto jsem se chtěla přestěhovat do New Yorku. Jestli chci ještě někdy hrát, divadlo by mohlo znamenat mou jedinou šanci.

Ale… kéž by táta nebyl tak čitelný. Mámu nadchlo, když jsem jí pověděla, že se chci stěhovat. Od maturity a od té doby, co jsem se nastěhovala k Amber, jsem skoro nevycházela z bytu. Máma byla smutná, že se odstěhuju tak daleko od ní, ale šťastná, že jsem připravená opustit nejen byt, ale i celou Kalifornii.

Kéž by táta taky pochopil, jak velký krok to pro mě je.

„A co to načítání knih?“ zeptal se.

„To chci dělat dál. Audioknihy se načítají ve studiích a takový jsou v New Yorku taky.“

Táta protočil panenky. „Naneštěstí.“

„Co je na audioknihách špatnýho?“

Střelil po mně nechápavým pohledem. „Myslíš kromě toho, že načítání knížek se pokládá za hereckou žumpu? Fallon, ty bys přece zvládla něco lepšího. Sakra, běž na vysokou nebo tak něco.“

Srdce mi pokleslo. A to už jsem si říkala, že táta nemůže být netaktnější!

Přestal žvýkat a podíval se přímo na mě, jako by mu došlo, co vypustil z pusy. Rychle si otřel rty ubrouskem a namířil na mě prst. „Víš přece, jak to myslím. Neříkám, že se zahazuješ, když načítáš knížky. Chci jen říct, že máš na víc. Když už nemůžeš hrát, můžeš si najít nějakou lepší profesi. V audioknihách se netočí žádné pořádné peníze. A na Broadwayi taky ne.“

Broadway skoro vyplivl, jako by ucítil v puse jed. „Jen pro tvou informaci, existuje dost dobrých herců, kteří načítají audioknihy. A mám ti vyjmenovat všechny ty vynikající herce, co vystupujou na Broadwayi? Času mám na to dost, neboj.“

Zavrtěl hlavou, i když jsem věděla, že ho moje argumenty nepřesvědčily. Jen se zastyděl, že se vyjádřil tak urážlivě o jedné z mála profesí souvisejících s herectvím, které jsou pro mě ještě dostupné.

Táta si zvedl ke rtům prázdnou sklenici a zaklonil hlavu, aby si nechal stéct na jazyk poslední kapky rozteklého ledu. „Vodu!“ pronesl a zatřásl před sebou sklenicí. Číšník horlivě přikývl a spěchal mu dolít.

Znova jsem nabodla kus lososa, který už mi vystydl. Doufala jsem, že táta rychle dojí, protože už jsem neměla žaludek na další debaty. Uklidňovalo mě jenom vědomí, že zítra touhle dobou už budu na opačné straně kontinentu než táta. I když to znamená, že vyměním sluníčko za sníh.

„Na půlku ledna si nic neplánuj,“ ozval se táta a změnil tak téma. „Potřebuju, abys tak na týden přiletěla do LA.“

„Proč? Co se děje v lednu?“

„Tvůj starý tatík do toho praští.“

Sevřela jsem hlavu v dlaních a sklopila oči do klína. „To mě radši zab.“

A hned jsem ucítila bodnutí výčitky. Ne že bych se doopravdy radši nedala zabít, ale kvůli tomu, že jsem to řekla nahlas.

„Fallon, vždyť ji neznáš. Nemůžeš vědět, jestli ti bude sympatická, nebo ne.“

„Nemusím ji znát. Je mi jasný, že nebude. Nakonec si bere tebe.“ Pokusila jsem se zamaskovat pravdivost svých slov sarkastickým úsměvem, ale táta musel vědět, že to myslím vážně.

„Pokud už jsi zapomněla, tvoje matka se za mě taky provdala, a s tou zřejmě vycházíš dobře,“ odsekl.

Jo, teď mě dostal.

„To je fakt. Ale na svou obranu musím dodat, že to už je páté pozvání na svatbu od doby, kdy mi bylo deset.“

„Ale teprve třetí manželství,“ upozornil mě.

Zabořila jsem vidličku do lososa a strčila si sousto do úst. „Kvůli tobě se nejspíš budu do smrti vyhýbat chlapům,“ zahuhlala jsem s plnou pusou.

Zasmál se. „To ti asi nebude dělat problémy. Pokud vím, mělas rande jen jednou, a to už bude dva roky.“

Prudce jsem polkla rybí maso.

To jako vážně? Proč se na mě zapomnělo, když se přidělovali slušní tátové? Proč jsem zrovna já skončila s takovým necitelným kreténem?

Ani bych nespočítala, kolikrát během dnešního oběda plácnul nějakou naprostou nehoráznost. Je div, že ho z toho nechytá křeč do dásní. Ne, ten rozhodně nemá ponětí, co je dneska za den. Kdyby měl, nemohl by vypustit z pusy něco tak strašně necitlivého.

Viděla jsem, jak mu na čele najednou naskočily vrásky samým úsilím vymyslet nějakou omluvu za to, co zrovna vyslovil. Určitě to nemyslel tak, jak jsem to vzala, ale stejně jsem měla sto chutí mu to něčím oplatit.

Natáhla jsem ruku a zastrčila si vlasy za levé ucho, aby měl dobrý výhled na moje jizvy. Pak jsem se mu zadívala přímo do očí. „Jo, tati, kluci už o mě nestojí tolik jako dřív. Víš, předtím, než se mi stalo tohle.“ Ukázala jsem si na obličej, ale v tu chvíli jsem těch slov litovala.

Proč vždycky klesnu na jeho úroveň? Já přece nejsem taková.

Tátův pohled sklouzl po mé tváři a rychle se zabodl do stolu.

Vypadal doopravdy zarmouceně a mě napadlo, že bych mohla potlačit svou zahořklost a být na něj pro změnu chvíli milá. Jenže než jsem stačila vyslovit něco laskavého, zvedl se ten kluk v sousedním boxu a moje dobré úmysly šly k čertu. Pokusila jsem se nahrnout si vlasy zpátky do obličeje, dřív než se otočí, ale už bylo pozdě. Zase na mě zíral.

A na tváři měl stejný úsměv jako předtím. Jenže tentokrát jsem se od něj neodvrátila. Vlastně jsem ho sledovala celou dobu, než došel. Než jsem stačila nějak zareagovat, vklouzl na sedačku vedle mě.

Do hajzlu. Co to dělá?

„Promiň, že jdu pozdě, zlato,“ prohodil a objal mě kolem ramen.

Zlato? Tenhle cizí kluk mi řekl zlato a objal mě kolem ramen?

Co to má, sakra, znamenat?

Podívala jsem se na tátu v domnění, že v tom má nějak prsty on, jenže ten se na toho cizího kluka vedle mě díval snad ještě nechápavěji než já.

Ztuhla jsem pod mladíkovou paží, když jsem ucítila, jak se jeho rty dotkly mého spánku. „Ty zatracený dopravní zácpy,“ zamumlal.

Cizí kluk mě zrovna políbil do vlasů.

Co?

To?

Má?

Znamenat?

Kluk se natáhl přes stůl a podal tátovi ruku. „Jsem Ben,“ představil se. „Benton James Kessler. Přítel vaší dcery.“

Co že je?!

Táta mu potřásl pravicí. Uvědomila jsem si, že mám otevřenou pusu, a tak jsem ji rychle zavřela. Nechtěla jsem, aby táta poznal, že vůbec nemám ponětí, co je to za kluka. Ani aby si ten Benton myslel, že mi z něj spadla brada, protože si tak užívám jeho pozornost. Zírala jsem na něj jen proto, že… no… že to byl očividně cvok.

Pustil tátovu ruku a pohodlně se usadil vedle mě. Mrknul na mě a naklonil se blíž. S pusou u mého ucha zašeptal: „Hraj se mnou.“

A pak se odtáhl. Pořád se usmíval.

Hraj se mnou?

Co to má znamenat? Úkol z improvizace od jeho učitele herectví?

A pak mi to došlo.

Musel vyslechnout náš rozhovor. A teď z nějakého bláznivého důvodu předstírá, že je můj přítel, aby v tom tátovi vymáchal čumák.

Ehm. Musela jsem uznat, že se mi můj nový falešný přítel zamlouval.

Když jsem teď pochopila, že má v úmyslu to tátovi za mě vrátit, láskyplně jsem se na něj usmála. „Myslela jsem, že už nepřijdeš.“

„Zlato, víš, jak moc jsem se chtěl seznámit s tvým otcem. Vídáš ho tak málo. Žádná pitomá dopravní zácpa by mi nezabránila sem dorazit.“

Spokojeně jsem se na svého falešného přítele za tu jízlivost usmála. Možná má Ben taky otce kreténa, když tak dobře ví, co říkat.

„Pardon,“ ozval se teď s pohledem upřeným na mého otce. „Nějak jsem přeslechl vaše jméno.“

Táta si ho už teď nesouhlasně měřil. Bože, to se mi líbí.

„Donovan O´Neil,“ odpověděl. „Asi to jméno znáte. Hrál jsem v –“

„Bohužel, neznám,“ přerušil ho Ben. Otočil se ke mně a mrknul. „Ale tady Fallon mi o vás hodně vyprávěla.“ Štípl mě hravě do brady a otočil se na tátu. „A když už mluvíme o naší holčičce, co říkáte na to její stěhování až do New Yorku?“ Podíval se na mě a zamračil se. „Mně se samozřejmě nelíbí, že mi moje beruška odletí tak daleko, ale když to znamená, že jde za svým snem, jsem ten první, kdo ji podpoří v tom, aby roztáhla křídla.“

Beruška? Má štěstí, že není můj přítel doopravdy, jinak by za tuhle přeslazenou přezdívku mohl schytat ránu do koulí.

Táta si odkašlal. Náš nový společník u oběda se mu zřejmě moc nezamlouval. „Umím si představit různé sny, za kterými by osmnáctiletá dívka mohla jít, ale Broadway mezi ně nepatří. Zvlášť s profesí, kterou už má. Broadway je krok zpátky.“

Ben si vedle mě poposedl. Voněl moc hezky. Asi. Už jsem tak dlouho nebyla blízko žádného kluka, takže možná voněl úplně obyčejně, jen mně se to líbilo.

„Dobře, že už jí je osmnáct,“ kontroval. „V tomhle věku naštěstí moc nezáleží na tom, co si myslí její rodiče.“

Sice to jen hrál, ale takhle se mě ještě nikdy nikdo nezastal. Plíce jako by mi najednou přestaly fungovat. Pitomé plíce.

„Mělo by jí na tom záležet, když je to názor profesionála,“ namítl táta. „Tohle je fakt. Jsem už v branži dost dlouho, abych poznal, kdy má člověk vycouvat.“

Škubla jsem hlavou k tátovi ve stejném okamžiku, kdy se Benova paže kolem mých ramen napjala.

„Vycouvat?“ zopakoval. „To jste vážně zrovna řekl – nahlas –, že to má vaše dcera vzdát?“

Táta protočil panenky a zkřížil si paže na prsou. Zamračil se na Bena. Ten odtáhl ruku z mých ramen a napodobil tátovo gesto. A taky se na něj zamračil.

Bože, tohle je tak trapné. A tak úžasné. Ještě jsem tátu nezažila, že by se choval takhle. Že by vůči někomu tak rychle projevoval takovou averzi.

„Poslouchejte, Bene,“ vyslovil jeho jméno se slyšitelnou nechutí. „Fallon nepotřebuje, abyste jí cpal do hlavy nesmysly jen proto, že se vám asi líbí představa mít svou kočičku na Východním pobřeží.“

Ježíši. Slyším dobře? Táta o mně mluví jako o jeho kočičce? Otevřela jsem pusu úžasem a poslouchala, jak táta pokračuje.

„Moje dcera je chytrá. A silná. Dokáže se smířit s tím, že kariéra, na níž celý život pracovala, je už teď vyloučená, když…“ Mávl rukou ke mně. „Teď, když je…“

Sám to nedokázal dokončit a v obličeji se mu objevil výraz lítosti. Věděla jsem přesně, co chce říct. Už dva roky se tomu úspěšně vyhýbal a mluvil o všem možném, jen ne o tomhle.

Ještě před dvěma lety jsem byla jednou z pubertálních filmových hvězdiček, patřila jsem k těm, které stoupaly nejrychleji. Když mě požár připravil o vzhled, studio mi zrušilo smlouvu. Myslím, že táta víc truchlil nad tím, že už není otcem úspěšné herečky, než nad tím, že mu dcera kvůli jeho nedbalosti málem zahynula při požáru.

Když mi zrušili smlouvu, už jsme nikdy nemluvili o tom, že bych zase mohla začít hrát. Vlastně už jsme spolu skoro nemluvili vůbec. Táta se z otce, který se mnou rok a půl denně trávil čas při natáčení, proměnil v otce, kterého vidím maximálně jednou za měsíc.

Takže ať se propadnu, jestli teď nedokončí, co má na jazyku. Dva roky jsem čekala, až přizná, že už nemůžu hrát kvůli tomu, jak vypadám. Až dodneška to byl jen nevyřčený předpoklad. Nikdy jsme nemluvili o tom, proč už nehraju. Jen o tom, že nehraju. A když byl táta v ráži, mohl by zajít ještě dál a připustit, že ten požár zničil náš vztah. Když už mi nedělal učitele herectví a manažera, absolutně nevěděl, jak mi dělat tátu.

S přimhouřenýma očima jsem se podívala jeho směrem. „Dokonči to, tati.“

Zavrtěl hlavou, jako by toho už chtěl nechat. Upřeným pohledem jsem ho však vyzývala, ať pokračuje.

„Vážně to chceš probírat zrovna teď?“ Významně se podíval na Bena, jako by doufal, že ho můj předstíraný přítel zachrání.

„Vlastně jo, chci.“

Táta zavřel oči a ztěžka si povzdychl. Když je zase otevřel, předklonil se a sevřel ruce na stole před sebou. „Myslím si, že jsi krásná, Fallon. Přestaň překrucovat moje slova. To jen tahle branže má přísnější měřítka než tvůj otec a všichni se s tím musíme smířit. Vlastně jsem si myslel, že jsme se s tím smířili,“ dodal a zase střelil pohledem po Benovi.

Kousla jsem se zevnitř do tváře, abych nevyslovila něco, co by mě později mrzelo. Věděla jsem to od začátku. Od chvíle, kdy jsem se v nemocnici poprvé podívala do zrcadla, věděla jsem, že je po všem. Jenže slyšet tátu, jak tvrdí, že bych se podle něj měla vzdát svých snů – to bylo víc, než nač jsem byla připravená.

„Páni,“ hlesl Ben. „To bylo…“ Podíval se na tátu a znechuceně zavrtěl hlavou. „Jste její otec.“

I když jsem věděla, že Ben jenom hraje, ten výraz odporu působil upřímně.

„Právě. Jsem její otec. Ne její matka, která jí cpe do hlavy nesmysly, protože si myslí, že se pak její holčička bude cítit líp. V New Yorku a LA jsou tisíce dívek, které mají stejný sen, za kterým si šla od malička Fallon. Dívek, které jsou velice talentované. A výjimečně krásné. Fallon ví, že podle mě má víc talentu než tyhle všechny dohromady, ale je realistka. Každý máme svoje sny, jenže ona bohužel nemá nástroje, aby mohla uskutečnit ty svoje. Musí to přijmout, jinak zbytečně vyhodí peníze za stěhování na druhý konec země, což jí v kariéře vůbec v ničem nepomůže.“

Zavřela jsem oči. Ten, kdo tvrdil, že pravda bolí, byl zatracený optimista. Pravda je mučivá. A je to mrcha.

„Ježíši,“ ozval se Ben. „Vy jste neskutečný.“

„Ne, to vy dva se neumíte podívat skutečnosti do tváře,“ odsekl táta.

Otevřela jsem oči a šťouchla do Bena, abych mu dala najevo, že chci ven z boxu. Tohle už prostě dál nedám.

Ben se ani nepohnul. Místo toho vklouzl rukou pod stůl a naléhavě mi stiskl koleno, jako by mě nabádal, ať zůstanu sedět.

Noha mi pod jeho dotekem ztuhla, protože tělo vysílalo k mému mozku zmatené signály. Byla jsem na tátu naštvaná. Hrozně naštvaná. Ale taky mě podivně uklidňovala přítomnost toho úplně cizího kluka, který se mě z neznámých důvodů takhle zastal. Chtělo se mi vřískat a chtěla jsem se usmívat a brečet, ale hlavně jsem se chtěla něčeho najíst. Protože teď už jsem měla vážně hlad a chtěla jsem lososa, ale horkého, sakra!

Pokusila jsem se uvolnit nohu, aby Ben necítil, jak jsem napjatá. Jenže to byl po dlouhé době první kluk, který se mě fyzicky dotkl. Když mám být upřímná, cítila jsem se trochu divně.

„Můžu se vás na něco zeptat, pane O´Neile?“ ozval se Ben. „Měl Johnny Cash rozštěp patra?“

Táta mlčel. Já taky. Doufala jsem, že Ben tou zdánlivě nesmyslnou otázkou někam míří. Předtím mluvil docela rozumně, než začal o country.

Táta si Bena prohlížel, jako by si myslel, že mu přeskočilo. „Co má, sakra, nějaký zpěvák country co dělat s tím, o čem se tady bavíme?“

„Všechno,“ odpověděl rychle Ben. „A ne, neměl rozštěp. Zato herec, který ho hrál, Joaquin Phoenix, ano, a zůstala mu po něm hodně nápadná jizva. A byl za tu roli nominovaný na Oscara.“

Pulz se mi rozběhl, když mi konečně došlo, oč se Ben snaží.

„A co Idi Amin?“ pokračoval.

Táta protočil panenky, jako by ho tyhle otázky už nebavily. „Co je s ním?

„Taky nešilhal, ale herec, který ho ztvárnil – Forest Whitaker – ano. Další nominant na Oscara. Který ho dostal.“

Tohle bylo poprvé, kdy jsem viděla, jak někdo dokázal mého tátu usadit. A celý ten rozhovor mě sice znervózňoval, ale ne natolik, abych si nedokázala užít tuhle vzácnou a krásnou chvíli.

„Gratuluju,“ utrousil táta k Benovi, jako by to na něj neudělalo žádný dojem. „Povedlo se vám najít dva úspěšné příklady mezi miliony ubožáků, kteří selhali.“

Snažila jsem se nebrat si tátova slova osobně, jenže to bylo dost těžké. Chápala jsem, že teď už se z toho stal spíš souboj o moc mezi těmi dvěma, že už nešlo tolik o mě. Je ale smutné, když se táta radši snaží zvítězit nad úplně cizím klukem, než aby hájil vlastní dceru.

„Jestli je vaše dcera tak talentovaná, jak říkáte, neměl byste ji spíš podporovat, aby uskutečnila svoje sny? Proč chcete, aby viděla svět stejně jako vy?“

Táta ztuhnul. „A jak podle vás vidím svět já, pane Kesslere?“

Ben se opřel o stěnu boxu, ale neodtrhnul od táty pohled. „Zavíráte před ním oči jako arogantní debil.“

Ticho, které následovalo, připomínalo klid před bouří. Čekala jsem, kdo první ztratí nervy, ale táta místo toho sáhl do kapsy a vylovil peněženku. Hodil na stůl hotovost a podíval se přímo na mě.

„Možná jsem až krutě upřímný, ale jestli stojíš spíš o to, aby ti někdo mazal med kolem pusy, tak na to je asi tenhle čurák ideální.“ Vstal a vyklouzl z boxu. „Vsadím se, že tvoje matka ho miluje,“ zamumlal.

Při jeho slovech jsem sebou trhla. Hrozně jsem mu chtěla tu urážku nějak oplatit. Chtěla jsem ho zasáhnout tak, aby pošramocení svého ega cítil ještě za pár dní. Problém byl v tom, že nikdo nemůže doopravdy ublížit chlapovi, který ve skutečnosti nemá srdce.

A tak místo abych za ním něco zavřískla, když kráčel ke dveřím, zůstala jsem mlčky sedět.

Se svým falešným přítelem.

Tohle je určitě ten nejtrapnější, nejvíc ponižující okamžik v mém životě.

Když jsem ucítila, jak se mi z očí tlačí první slzy, strčila jsem do Benovy paže. „Potřebuju pryč,“ zašeptala jsem. „Prosím.“

Zvedl se a vyklouzl z boxu. Se sklopenou hlavou jsem prošla kolem něj. Když jsem znova zamířila na toalety, neodvažovala jsem se po něm podívat. Copak nebylo dost trapné, jak si myslel, že mě musí zachránit předstíráním, že je můj kluk? Ještě jsem se před ním musela s tátou pohádat jako nikdy předtím.

Kdybych byla Bentonem Jamesem Kesslerem, hodně rychle bych svou falešnou přítelkyni poslala k vodě.

Ben

Svěsil jsem hlavu do dlaní a čekal na ni, až se vrátí z toalet.

Vlastně bych měl odejít.

Ale nechtěl jsem. Měl jsem pocit, že jsem jí tím, jak jsem si vystřelil z jejího táty, pokazil den. Sice jsem se snažil našlapovat po špičkách, ale nedalo se říct, že bych do jejího života vklouzl diskrétně a s elegancí lišky. Spíš jsem přidusal s nenápadností šestisetkilového slona.

Proč jsem měl nutkání se do toho vložit? Jak mě mohlo napadnout, že si se svým otcem neporadí sama? Nejspíš je teď na mě naštvaná, a to naše první falešné rande trvalo sotva půl hodiny.

Proto taky doopravdy s žádnou holkou nechodím. Nedokážu se nepohádat, ani když to jen předstírám.

Ale objednal jsem jí nového lososa místo toho, který jí vychladl. Třeba jí to tím vynahradím?

Konečně se vynořila ze záchodů, ale když mě uviděla sedět v jejich boxu, zarazila se. Zmatek v jejím výrazu dával jasně najevo, jak moc spoléhala na to, že už budu pryč.

Měl jsem být pryč. Měl jsem odejít už před půl hodinou.

Jo, pozdě bycha honit.

Postavil jsem se a naznačil jí, ať se posadí. Vklouzla na místo a podezíravě mě přitom sledovala. Vrátil jsem se do sousedního boxu a posbíral tam svoje věci: laptop, talíř s jídlem a pití. Položil jsem to na její stůl a pak se posadil na místo, které před chvílí vyklidil její debilní táta.

Zadívala se před sebe, jako by se divila, kam se poděl losos.

„Vychladlo ti to,“ informoval jsem ji. „Zavolal jsem číšníka, ať ti donese nový jídlo.“

Střelila po mně pohledem, ale jinak se ani nepohnula. Neusmála se, nepoděkovala. Jen… zírala.

Zakousl jsem se do burgeru a začal přežvykovat.

Věděl jsem, že není plachá. Z toho, jak mluvila se svým tátou, jsem poznal, že si nenechá nic líbit. Proto mě teď překvapilo její mlčení. Polkl jsem sousto a napil se koly. Celou dobu jsem s ní udržoval oční kontakt. Kéž bych mohl tvrdit, že jsem si v duchu chystal brilantní omluvu, ale ne. Zřejmě se dokážu soustředit jen na jedno, až na to, že teď jsem se soustředil na dvojí. Dvě věci, na které bych neměl ani pomyslet.

Její prsa.

No jo, jsem ubožák. Jenomže zatímco jsme tak svorně mlčeli a dívali se na sebe, nedokázal jsem přestat myslet na to, jak by bylo fajn, kdyby měla aspoň malý výstřih místo té košile s dlouhými rukávy, která toho na představivosti nechávala až moc. Ale to pod ní ji pořádně napínalo. Škoda že ta holka na sobě nemá něco… něco míň kostelního.

Dvojice, která seděla o pár stolů dál, se zvedla a vydala se kolem nás k východu. Všiml jsem si, že Fallon od nich odvrátila hlavu a nechala si přes tvář sklouznout vlasy jako ochranný závoj. Ani nevím, jestli jí došlo, co dělá. Připadalo mi to jako přirozená reakce, kterou se snažila skrývat to, co pokládala za svoje nedostatky.

Asi taky proto měla tu košili s dlouhými rukávy. Aby nikdo neviděl, co je pod ní.

Takže jsem byl zase tam, u jejích prsou. Má je taky zjizvená? Kolik míst na těle má takhle zasažených?

Začal jsem ji v duchu svlékat, ale ne sexuálně. Byl jsem jen zvědavý. Vážně zvědavý, protože jsem na ni nedokázal přestat zírat, a to normálně nedělám. Máma mě vychovala líp. Jen mě zapomněla upozornit, že jsou holky, které to moje dobré vychování naruší už tím, že existují.

Utekla dobrá minuta, možná dvě. Snědl jsem většinu hranolek a díval se na ni, jak se na mě dívá. Nevypadala rozzlobeně. Ani vyděšeně. Dokonce se ani nesnažila skrývat ty jizvy, které tak usilovně skrývala před všemi ostatními.

Její oči pomalu klesaly níž a zastavily se u mého trička. Chvíli si ho prohlížela, než sklouzla k mým pažím, ramenům, obličeji. Zastavila se u vlasů.

„Kams ráno tak spěchal?“

Její otázka byla tak divná, že jsem na chvilku přestal žvýkat. Myslel jsem si, že až promluví, zeptá se, proč jsem se, sakra, míchal do jejího osobního života. Dopřál jsem si pár vteřin na polykání, napil se, otřel si pusu a opřel se o box.

„Jak to myslíš?“

Ukázala mi na vlasy. „Máš je rozcuchaný.“ Pak ukázala na tričko. „A máš stejný tričko jako včera.“ Sklouzla pohledem k mým rukám. „Ale nehty máš čistý.“

Jak může vědět, že mám stejné tričko jako včera?

„Takže kams ráno tak spěchal?“

Sklouzl jsem pohledem k tričku a pak k nehtům. Jak, do prdele, ví, že jsem měl ráno fofr?

„Lidi, co se o sebe nestarají, nemají tak dokonale vyčištěný nehty jako ty,“ vysvětlila mi. „Ale s tím neladí ta skvrna od hořčice na tvým tričku.“

Podíval jsem se na tričko. Na skvrnu od hořčice, které jsem si doteď nevšiml.

„Burger máš s majonézou. A protože k snídani se hořčice většinou nejí a protože hltáš, jako bys od včerejška nic nejedl, bude ten flek spíš po něčem, co jsi měl včera k večeři. A nejspíš ses na sebe ani nepodíval do zrcadla, jinak bys nevyšel z domu s takhle rozcuchanýma vlasama. To sis dal sprchu, šel spát a ani sis je nevyfénoval?“ Dotkla se svých dlouhých pramenů, promnula je v prstech. „Když má někdo tak hustý vlasy jako ty a přeleží si je, tak se mu takhle postaví. A nedá se s tím dělat nic jinýho, než je znova umejt.“ Naklonila se ke mně a zvědavě se na mě zadívala. „Jak se ti mohly tak postavit i nad čelem? To spíš na břiše?“

To je Sherlock, nebo co?

„No…“ Nevěřícně jsem ji pozoroval. „Jo. Spím na břiše. A zaspal jsem na přednášku.“

Přikývla, jako by to už stejně věděla.

Vedle nás se objevil číšník s čerstvým jídlem a dolil jí vodu. Otevřel pusu, jako by jí chtěl něco říct, ale Fallon si ho nevšímala. Pořád zírala na mě, přesto zamumlala poděkování.

Chlapík vypadal, že už si dává odchod, ale pak se zarazil a znova se otočil na ni. Zamnul si ruce, jako by byl nervózní z té otázky, kterou se jí chystá položit. „Takže, ehm… Donovan O´Neil… je váš tatínek?“

Vzhlédla k němu s nečitelným výrazem. „Jo,“ odpověděla bezvýrazně.

Číšník se usmál, jako by se mu ulevilo. „Páni,“ pronesl fascinovaně a zavrtěl hlavou. „To je ohromný! Mít za otce toho Maxe Epcotta!“

Fallon se neusmála ani nepohnula. Nedala nijak najevo, že tuhle otázku slyšela už milionkrát předtím. Čekal jsem, že utrousí něco sarkastického, podobně jako když reagovala na bezcitné poznámky svého otce. Ten chudák číšník z toho určitě nevyvázne jen tak.

Když už jsem si myslel, že aspoň protočí panenky, vypustila z pusy dlouho zadržovaný dech a usmála se. „Je to absolutně báječné. Jsem ta nejšťastnější dcera na světě.“

Číšník se zakřenil. „Super.“

Když se otočil a zmizel, zase se podívala na mě. „Na jakou přednášku?“

Chvíli mi trvalo, než jsem pochopil, co tím myslí, protože jsem si pořád ještě přebíral v hlavě tu pitomost, co odpověděla číšníkovi. Málem jsem se jí na to zeptal, ale pak jsem si to rozmyslel. Asi je pro ni jednodušší odpovídat lidem to, co chtějí slyšet, než je předávkovat pravdou. A taky bude nejspíš ta nejloajálnější dcera na světě, protože kdyby byl ten chlap můj otec, asi bych o něm nic takového vykládat nedokázal.

„Tvůrčího psaní.“

Zamyšleně se usmála a zvedla vidličku. „Jasně, věděla jsem, že nejsi herec.“ Strčila si do pusy kus lososa, a než ho rozkousala, už si krájela další sousto. Pár minut jsme strávili v naprostém tichu a oba jsme se krmili. Už jsem dojedl všechno, co jsem měl na talíři, ale Fallon ten svůj odstrčila s víc než půlkou porce.

„Takže mi pověz…“ Naklonila se ke mně. „Proč sis myslel, že mě musíš jít zachránit a sehrát mýho přítele?“

Aha. Takže je naštvaná. Mohl jsem tušit, že asi bude.

„Nemyslel jsem si, že potřebuješ zachránit. Jen někdy nedokážu ovládat svoje impulzy tváří v tvář absurditě.“

Povytáhla obočí. „Ty rozhodně budeš spisovatel, protože kdo, sakra, mluví takhle?“

Zasmál jsem se. „Promiň. Chtěl jsem říct, že jsem temperamentní idiot a že jsem si měl hledět svýho.“

Zvedla ubrousek z klína a odložila ho na talíř. Pak trochu trhla ramenem. „Mně to nevadilo,“ prohlásila s úsměvem. „Vlastně to byla sranda, vidět tátu tak vyvedenýho z míry. A taky jsem ještě nikdy neměla falešnýho přítele.“

„Já ještě nikdy neměl skutečnýho,“ odpověděl jsem.

Zase se zadívala na moje vlasy. „Věř mi, to je vidět na první pohled. Neznám gaye, co by vyšel z domu, kdyby vypadal tak jako teď ty.“

Měl jsem pocit, že jí můj vzhled zase tolik nevadí, jen to předstírá. Sama si určitě kvůli vlastnímu vzhledu užila dost na to, než aby byla fyzická dokonalost u kluků na jejím seznamu priorit.

Ale očividně ji bavilo si ze mě utahovat. Skoro bych řekl, že se mnou flirtovala.

Jo. Rozhodně jsem měl odsud odejít už před hezky dlouhou dobou, ale v tuhle chvíli jsem byl vděčný za tu spoustu špatných rozhodnutí, která jsem udělal.

Číšník přinesl účet, ale než jsem stačil zaplatit, Fallon zvedla ze stolu peníze, které tam hodil její otec, a podala mu je.

„Budete si přát nazpět?“

Mávla rukou. „To je pro vás.“

Číšník sklidil ze stolu, a když ustoupil, mezi námi bylo najednou prázdno. Neodvratný konec oběda mě znepokojil, protože mě nenapadalo nic, čím bych ji mohl přesvědčit, aby se tu se mnou ještě zdržela. Ta holka se stěhuje do New Yorku a nejspíš už ji nikdy neuvidím. Netušil jsem, proč je mi z toho tak úzko.

„Takže co teď?“ ozvala se. „Rozejdeme se?“

Rozesmál jsem se, i když jsem se pořád snažil rozeznat, jestli má to neskutečné nadání pronášet vtipy s pokerovým výrazem, nebo neprožívá vůbec žádné emoce. Někdy je těžké to rozlišit, ale sázel jsem na to první. Nebo jsem v to každopádně doufal.

„Ještě spolu nechodíme ani hodinu a už mi chceš dát kopačky? Takže pro tebe jako přítel nejsem dost dobrý?“

Usmála se. „Až trochu moc dobrý. Abych byla upřímná, znervózňuje mě to. Jako bych pořád čekala, kdy se mi přiznáš, že když jsme si dali pauzu, oplodnils mou sestřenici.“

Nemohl jsem si pomoct, zase jsem se rozesmál. Je to pravda: neskutečně vtipná. „Tomu nevěř. Byla už v sedmým měsíci, když jsem s ní šukal.“

Do uší mi dolehl výbuch nakažlivého smíchu a snad nikdy jsem nebyl tak vděčný za svůj celkem slušný smysl pro humor. Tuhle holku nespustím z očí, dokud ji takhle znova nerozesměju. Aspoň tak třikrát nebo čtyřikrát.

Její smích utichl, ze rtů jí zmizelo veselí. Sklopila oči k podlaze. „Vážně se jmenuješ Ben?“ zeptala se, když je zase zvedla k mým.

Přikývl jsem.

„Čeho v životě nejvíc lituješ, Bene?“

Byla to zvláštní otázka, ale proč ne. Ale začínal jsem si zvykat, že s touhle holkou je všechno zvláštní, což ovšem neznamenalo, že se s tímhle někdy někomu upřímně svěřím. „To mám asi ještě pořád před sebou,“ zalhal jsem.

„Takže jsi slušný člověk? Nikdy jsi nikoho nezabil?“

„Zatím ne.“

Potlačila úsměv. „A když spolu dneska strávíme víc času, nezavraždíš mě?“

„Ne. Maximálně připouštím zabití v sebeobraně.“

Zasmála se a natáhla se pro kabelku. Přehodila si její řemínek přes rameno a zvedla se. „To je úleva. Tak zajdeme do Pinkberry a můžeme se tam rozejít nad mraženým jogurtem.“

Nesnáším zmrzlinu. Nesnáším jogurt.

A zvlášť nesnáším jogurt, co předstírá, že je zmrzlina.

Ale než domluvila, už jsem stačil posbírat laptop i klíčky, ochotný vydat se za ní, kam mě jen povede.

***

„Jak můžeš žít od čtrnácti v Los Angeles bez toho, že bys nikdy nezašel do Pinkberry?“ Znělo to, skoro jako bych urazil ji osobně. Odvrátila se ode mě a zase se zahloubala do nabídky toppingů. „Slyšels už aspoň o Starbucksu?“

Rozesmál jsem se a ukázal na gumové medvídky. Prodavačka je nabrala na lopatku a nasypala mi je do kelímku. „Ve Starbucksu v podstatě bydlím. Jsem spisovatel. Je to součást rituálu zasvěcení.“

Fallon stála ve frontě přede mnou. Zatímco jsme čekali, až se dostaneme k pokladně, znechuceně se zadívala do mého kelímku.

„Panebože. Nemůžeš přijít do Pinkberry a dát si jenom topping.“ Měřila si mě pohledem, jako bych právě zamordoval koťátko. „Jsi vůbec člověk?“

Protočil jsem panenky a šťouchl ji do ramene, aby se otočila zase dopředu. „Přestaň mě sekýrovat, nebo ti dám kopačky, než si najdeme stůl.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy 9. listopad.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.