ČARODĚJNICE

Finbar Hawkins

WITCH

Copyright © 2020 by Finbar Hawkins

Interior artwork copyright © Finbar Hawkins

Jacket artwork copyright © Edward Bettison

All rights reserved.

Translation © Viktorie Košnarová, 2021

ISBN 978-80-242-7745-5

Sally, za to, že zažehla oheň

„… Ach čarodějné oči a důvtip,

Tam kde mají být

Čarodějka a přece nikoli a stejně

pro mě čarodějkou je.“

NICHOLAS BRETON MÁ ČARODĚJKA (1617)

„Čarodějnici nenecháš naživu.“

EXODUS 22,17

Kampak to běžíš, Dilly Dee, má Dilly Laňko

Kam běžíš, má drahá Dilly?

Pověz matce, kdepak jsi,

má půvabná tanečnice.

Honím králíky, matko,

lapám příští den,

vítr, který vane,

slunce, samý úsměv jen.

Tak tedy běž, Dilly Dee, Dilly Laňko

Chytni, co můžeš,

má drahá Dilly,

má půvabná tanečnice.

1

V životě jsem neudělala žádné kouzlo. Rozhodně ne tehdy, kdy to o mně říkali.

Zaslechla je matka. Matka dokázala slyšet žábu škytnout na míle daleko. Dokázala vyšeptat slavíka hnízdícího na stromě. Matka znala stará umění pocházející z krajů daleko za mořem. A snažila se je nás naučit. Možná za tím vším stojí právě to. Za vší tou krví. A smrtí.

Když na nás matka zavolala, neviděla jsem je. Dill ukázala dolů.

„Támhle, Eveline, tam dole!“

To už jsem je zahlédla. Skrývali se. Muži. Koně. Přicházeli.

Znali nás.

Na tom, že je matka léčila, jim nezáleželo. Stejně jako léčila jejich dobytek. A pomáhala jejich dětem na svět. Teď přicházejí. Jako štěňata. Jdou si pro nás. Vyděšení. Rozzlobení. Muži. Chlapci.

„Dill, běž!“

Utíkaly jsme s větrem o závod a našly jsme matku opřenou o hůl. Strčila mi do rukou brašnu. Byla bledá jak březová kůra. Nemohla běhat. Měla jednu nohu zkroucenou a zjizvenou jako špatně rostlý kořen.

„Už jsou skoro tady!“ tahala Dill matku, ale ta se jen sklonila a otřela jí šmouhu z tváře.

„Tumáš, má Dilly Dee…“

Otevřela Dill dlaň a něco do ní vložila. Leželo to – kulaté, černé a těžké – na Dilliných útlých prstech. Kámen od Vlčího stromu. Matčin věštecký kámen. Pak se na mě ostře podívala.

„Vyhledejte místo, kde se setkávají čarodějnice. Najděte moji sestru. Postarej se o Dill. A teď utíkejte!“

Dobře si to pamatuju. Její obličej vypadal, jako když vosk zaschne na dřevě. Rty měla rozevřené a oči jí divoce plály.

„Evey, přísahej, že se vždycky postaráš o Dill.“

Její tvář přímo hořela láskou. Slyšela jsem výkřiky. Už se blíží.

„Při mé krvi, při tvé krvi a při krvi tvé sestry…“ naléhala na mě. „Přísahej a jdi, Evey!“

A takhle ji budu mít před očima už napořád. Její otevřená ústa, jak na mě zuřivě křičí.

„Přísahám, matko…“ A pak jsem vzala Dill za ruku a utíkaly jsme.

Mířily jsme do blízkého lesa. Jako králíci před psy. Takoví oni byli, víte. Nikoli lidé, nýbrž psi, kteří páchnou a slintají. Doběhly jsme ke stromům, když se ozval výkřik, který se do mě zařízl jako nůž.

Dill chtěla zpátky, ale to jsem nemohla dopustit. Tahala mě, kopala a škrábala. Matka znovu vykřikla. Pamatuju si ten křik, zněl jako liška chycená do pasti.

„Evey, oni jí ubližují… EVEY!“

Já ji však držela pevně. Svírala matčin kámen tak silně, až jí zbělely prsty.

„Tiše, Dill, nebo nás chytí.“

Byli na ni čtyři. Zlomili jí hůl. Rozervali jí šaty. Matka si položila paži přes prsa a kymácela se na zdravé noze. Vlasy jí vlály a oči svítily jako uhlíky.

Věděla jsem to. Viděla svůj konec. A zároveň viděla ten jejich.

„Nedotýkejte se mých dětí!“ Její hlas se odrážel od pozorujícího nebe. „Nebo přísahám, že vy všichni…“ ukázala na ty čtyři, kteří ji pozorovali, „… vy všichni zemřete!“

Byla tak silná, tak krásná, tak osamělá.

Pak k ní jeden z nich přistoupil blíž a udeřil ji do tváře. Měla jsem pocit, jako by udeřil mě. Pevně jsem sevřela rty, abych nevykřikla.

Matka klesla k zemi.

Jak jsem toužila rozběhnout se k ní. Zvysoka se rozmáchnout a probodnout ty psy. Neměla jsem však nůž. Bylo jich příliš mnoho. A porušila bych přísahu matce.

Uteč, Evey. Kvůli mně. A kvůli Dill.

Moje sestra se kroutila jako divoká kočka. Držela jsem ji ale pevně. Jeden z nich, ten vysoký, se otočil, jako by zachytil náš pach. Rychle jsem stáhla kvílející Dill k zemi.

„Matko, matko, matko…“ páčila mi prsty.

A zatímco jsem sledovala toho Vysokého s dlouhými černými vlasy, moje útroby se svíraly hanbou, že se skrýváme. Muž zvedl paži, jako by mě zdravil. Potom ji nechal klesnout a jeho muži vyrazili. Se smíchem a křikem zvedli matku a ona se zmítala v jejich sevření.

Nemohla jsem tam jít. Bylo jich příliš mnoho.

Evey.

Položili matku na zem a roztáhli jí paže. A ten nejmohutnější se rozběhl a skočil, jako když si hrají kluci. Skočil a přerazil jí paži. Zaznělo to, jako kdyby se v lese, kde jsme se schovávaly, zlomila suchá větev. Ale byla to její paže. A matka ječela a svíjela se a oni se smáli jako psi. Jako muži.

Shlukli se kolem ní. Neviděla jsem ji.

Prosím.

Čtyři muži.

Kvůli mně.

Mlátili ji.

Kvůli Dill.

Znovu a znovu.

A najednou jsem to ucítila.

Nemohu se rozběhnout k ní, ale je mohu proklít.

A tak jsem to udělala. Proklela jsem je se vší zuřivostí, která mnou zmítala.

„Vězte, že neustanu, dokud vám to nevrátím,

dokud nevrátím čas a nenaleznu světlo,

dokud psi nechcípnou a smrt nezasáhne.

Až do té dobu nenajdete pokoje.

Přitiskla jsem si Dillinu tvář k hrudi, aby neviděla, jak ji bijou.

Jásali škodolibou radostí. Srazili ji k zemi. Vyškrábala se na kolena a paže jí visela jako pavučina přetržená větrem.

„Mé děti!“

Její hlas se nesl s ozvěnou, takže ho budu slyšet navždycky. Bylo ticho a byla matka a ti muži a my je pozorovaly s bušícím srdcem.

Pak jeden postoupil dopředu. Byl mladý, ještě kluk. Zvedl mušketu.

Matka k tomu statečnému mladíkovi vzhlédla a odplivla si. On zaklel, prudce máchl mušketou a rozbil jí lebku. Převalila se do bláta a už se nehýbala.

A my věděly, že je matka mrtvá.

„Ne. NE!“

Dill plakala a strkala do mě, ale já jí přikryla ústa. Byla ještě malá a neměla velkou sílu. Rychlá jako kočka, ale lehounká jako ptáček, taková byla naše Dill.

„Pšt, nebo nás chytí.“ Hlas se mi zlomil bolestí. „Teď buď zticha, Dill… poslechni mě!“

Dilliny slzy mi stékaly po ruce a její oči řvaly. Celá se třásla, přesto přikývla.

Stáli kolem matky. Hovořili tiše, jako řezníci oceňující vepře. Jeden močil. Jako pes. Jako psi. Pak Vysoký strčil do toho statečného hocha, který zabil naši matku, a řval na něj:

„Ta čarodějnice měla přijít před soud, chlapče! A ještě nemáme ty děti!“

Cítila jsem, jak mě mrazí a ježí se mi vlasy. Oni o nás vědí, pátrají po nás. Ten statečný hoch se nedal zastrašit.

„Viděli jste to – ona mě proklela. Musíte je rychle zabít, dřív než kletba zapůsobí!“

Plivl na matku a kopl do její zmrzačené nohy. Prala jsem se s Dill o ten kámen v její dlani, abych se tam rozběhla a rozbila mu jím obličej. Ale to jsem nemohla, to jsem nemohla.

„Najděte je!“ Vysoký se obrátil k tomu hubenému, k tomu mohutnému surovci a tomu statečnému hochovi, ke všem těm psům, které jsem proklela. „Hned je najděte!“

Musíme utéct, matko.

Proklela jsem je a proklela jsem je dobře. Dala jsem jim všechno, co jsi mě naučila.

Vysoký hnal svoji smečku k lesu.

Utíkaly jsme, co nám síly stačily.

Utíkaly jsme pro tebe.

Běžely jsme temným lesem, Dill blízko mě.

Byla sice malá, ale dokázala se pohybovat jako vítr. Už předtím jsem její opálené nohy honila letním soumrakem. Tehdy jsme utíkaly jako sestry, ne jako králíci, kteří se bojí o život.

Vběhly jsme do potoka a zhluboka jsme se napily ze složených dlaní. Pak jsme stály v tekoucí vodě. Výkřiky se ozývaly z dálky, nikoli zblízka. Tihle psi byli pomalí.

Na větvičku nad námi přiletěl vrabec a pokřikoval: Tudy, tudy, tudy. Dill ho poslouchala a zhluboka dýchala.

Voda nás zábla do nohou. Viděly jsme se v ní. Dill, kost a kůže, bledá jako ranní mléko, s vlasy černými a hustými jako vraní hnízdo. A já vyšší, s tvářemi a pažemi posetými pihami jako hnědým deštěm, s dlouhými rudými vlasy. Barva hněvu, říkala matka. A bubláním zelené vody ke mně dolehla píseň, kterou mi zpívávala.

Rudý copánku

střež se vánku.

Rudá kudrno

Rozviň se naplno.

Dill se na dívky ve vodě usmála. Ta mladší jí zamávala. Její sestra se však zamračila a řekla: „Ty hloupý drobečku, teď není čas na hraní. Pojďme.“

Přebrodily jsme potok, dno pod našima nohama bylo hladké a zachytávaly jsme se kořenů, abychom se vydrápaly na druhý břeh. Pozorně jsem poslouchala. Žádný pes se nerozštěkal. Dillina ruka v mé dlani byla měkká a malá jako myška. Šly jsme dál lesem a po čase jsme to spatřily trůnit v dálce, s kouřem vlajícím jako vlasy ve větru.

„Proč tam, Evey?“ Ukázala na město pěstí, ovinutou kolem černého kamene.

„Protože tam se psi zalezou vyspat.“

A já přísahám, matko, že jim nikdy nedopřeju pokoje. Jedině po smrti.

Jedině pak.

2

Déšť se nás chystal rozpustit. Nebe bylo jako z olova.

Musely jsme se schovat.

„Jsem promoklá na kost, Evey.“

„Já taky, Dill. To tě nezabije.“

Zakašlala. Žabička. Musím na ni pořád dávat pozor. A ona si musí pořád hrát. Až najdeme coven, pozná, zač je toho loket.

Croakeův statek se krčil na kopci. Pozorovaly jsme ho a déšť nám smáčel unavené hlavy.

„Evey…“

„Ticho, Dill. Čekej a naslouchej, ano?“ Zatahala jsem ji za ruku, abych ji umlčela.

Odfrkla si, ale poslechla. Okna farmy svítila do noci jako žluté kočičí oči.

Naslouchala jsem. Déšť se snášel k zemi. Dillina ruka v mé dlani se pohnula. Budu té myšce muset najít hnízdo jinde, jinak by ji déšť odnesl. Je to jenom dítě. Zatímco já už dítě nejsem. Přes okno se mihl stín. Máme tedy naději, že najdeme teplo.

Táhla jsem Dill dál a ona si navzdory chladu pobrukovala.

Běžely jsme tmou a blátem. Světlo z okna dopadalo na kluzké oblázky pod našima nohama. Poblíž zavrzal strom, jako by žebronil, aby ho pustili dovnitř. Zabušila jsem na dveře a ten zvuk se rozlehl po celém zabláceném dvoře. Dřevo bylo na dotek nasáklé vodou.

Nic se neozvalo, jen šumění deště.

Tu farmu jsem znala. Loni v létě jsem tu s matkou léčila dobytek. Žádné nebezpečí tu nehrozilo. Přesto jsem se připravila a pevněji jsem sevřela Dillinu ruku. Znovu jsem zaklepala.

Odsunula se závora a dveře zavrzaly. Mužský obličej. Znala jsem ho a on znal mě. Oči mu zabloudily do tmy a pak se vrátily ke mně.

„Co… co chceš?“ Snažil se být drsný, ale vycítila jsem z něj strach.

„Přístřeší,“ odpověděla jsem skrz déšť. „Potřebujeme přístřeší, Jamesi Croakeu.“

Pamatovala jsem si jeho jméno a v tom starém obličej blýskly oči.

„Já jsem Eveline. Tohle je Dill.“ Voda mi zahltila jazyk.

„Nazdar, Jamesi Croakeu,“ zakašlala Dill.

„Vím, kdo jste.“ Očima zaletěl do tísnivé tmy. „Nemohu…“ Chystal se zavřít dveře. Moje ruka ho zastavila.

„Prosím…“ Třásla jsem se, ale síla mi nechyběla. Musela jsem najít způsob, jak nás dostat dovnitř.

Dill opět zakašlala. Croake se na ni podíval.

„Kde je… vaše matka?“ Věděl to, ještě než to dořekl. Přistoupila jsem blíž a ucítila jsem na tváři světlo a teplo.

„Přišli… Oni…“ zadrhlo se mi hrdlo, jako kdybych spolkla jehlu. „Je pryč.“

Dillin palec hladil mé třesoucí se zápěstí.

Stařec se na mě díval modrýma, uslzenýma očima. Přemýšlel a pohyboval přitom jazykem. Věděla jsem, že pokud nás pustí dovnitř, promluvíme si o tom.

Nakonec tiše ustoupil a otevřel dveře. Dill rychle vběhla dovnitř jako myška, celá šťastná, že je pod střechou, a natahovala paže k teplu.

„Ze srdce ti děkuji, starý pane Jime.“ Na unavené tváři se jí dokonce mihl úsměv.

„Tak tedy pojďte dál, když chcete.“

Pokynul rukou pokroucenou jako ten strom na jeho dvoře. Uklonila jsem se jeho slitovnosti a vešla jsem do Croakeova statku.

3

Když za námi Croake zavřel dveře, po stěnách se plížily stíny. Nadechly jsme se horka z ohniště v rohu, pachu ovcí, kouře a vývaru. Natáhla jsem dlaň k ohništi a mezi prsty jsem ucítila horký popel.

Dill vyskočila a kámen v její ruce klepl o břidlici. Nepouštěla ten kámen z ruky a něco mu šeptala.

Croake se přibelhal k ohni. Naplnil misku z kotle a chrčivě přitom dýchal. Dívala jsem se, jak mu cukají rty.

„Tady…“ nabídl nám jídlo lehce se chvějící rukou.

„Díky, Jamesi Croakeu.“

Dill se sklonila k misce a pára jí stoupala přes mokré vlasy.

Croake podal misku i mně. Chutnalo to po petrželi, mrkvi a tuřínu. Cítila jsem, jak mnou ta vůně proniká a vznáší se kolem mě. Zavrzala židle. Odtáhla jsem misku. Stařec seděl u ohně a sledoval okno a pak zase nás. Po čase promluvil, nakonec se k tomu, jak jsem očekávala, odhodlal.

„Je mi… líto… Vaše matka nám pomáhala. Pomáhala rodinám tady kolem…“

Vzedmul se ve mně hněv jako ta pára stoupající z Croakeova kotle.

„Ano, matka vám pomáhala…“ Jeho vývar už mi zhořkl. „Ale teď je mrtvá. Kvůli svým kouzlům. Tohle jsi chtěl říct?“

Vrhala jsem svá slova jako kameny. Byl to stejný druh čarování, o jakém jsem jí řekla, že už v něm nechci pokračovat. Avšak teď je pryč a já už jí nic říct nemůžu.

Croake sklopil oči jako plísněné dítě.

„Pověz mi, starče, jestli mi tvá lítost vrátí matku? Bude tvá lítost…“

„Evey, on za to nemůže!“

Dill si položila hlavu na kolena, matčin kámen v pěstičce, a kolébala se jako stočený ježek. Bojovala se stejnou bolestí, jaká trápila i mě.

„Prosím, nehádej se s ním,“ řekla tiše. „Nemohly bychom si odpočinout?“

Zaškaredila jsem se na toho starého muže, který pozoroval stíny.

„Nikdo za to nemůže, sestro,“ prohlásila jsem. „Pouze ona. Protože čarodějnice jsou zlé a musí být pronásledovány.“ Moje slova bublala žlučí. „To ví každý. Nebo ne?“

Dill se ode mne odvrátila. Na to, aby se hádala, byla příliš unavená.

Znovu jsem se napila, ale ten chuchvalec z krku nezmizel. Croake přikopl poleno do krbu, oheň zaprskal a na nás padlo ticho.

Dill, s hlavou schovanou na kolenou, si povzdychla. Já jsem se zachvěla, přestože už jsem se trochu ohřála, a rozhlédla jsem se. V koutě stálo nějaké nářadí. Nad oknem visely motyka a kosa. Stůl, dvě židle. Za dalšími otevřenými dveřmi lůžko. Pod oknem nějaké hadry. Ty se pohnuly a zavrčely.

„Tiše buď, Pse,“ zamumlal Croake.

A právě když se zdálo, že Dill přemohl spánek, s výkřikem vyskočila.

„Ach, štěňata! Evey, koukni se!“

Klekla si k mladé fence. „Tři, čtyři… pět maličkých! Jak se jmenuje?“

Croake pokrčil rameny. „Jen Pes.“

Když ji Dill hladila, Pes klepla tenkým ocasem o podlahu.

„Musí mít nějaké jméno. Budu jí říkat…“ Dill sklonila hlavu k fenčině hnědému čumáku. „Berry. Protože má černé oči a je roztomilá.“

Mlaskla jazykem. Berry přijala výzvu, položila si hlavu Dill na nohu a tak tam spolu ležely a usínaly.

„To dítě to se zvířaty umí…“

„Ach ano, Jime Croakeu,“ utrousila jsem. „Moje sestra má ten dar. Přitahuje všechny zvířata.“ Znovu jsem se zachvěla, jak mě zamrazilo v útrobách. Rýpala jsem do ní, ale nemohla jsem si pomoct. Dill otevřela jedno oko.

„To není žádný dar, Evey. Já mám zvířata ráda. A ona mají ráda mě.“

Láskyplně se podívala na dřímající štěňata. Zachtělo se mi štípnout ji, vykrákat ji za vlasy.

„Zato mě ráda nemají.“ Zatínala jsem zuby, až mě rozbolela čelist.

Dill dala ruku psovi pod hlavu a plameny z krbu ozářily ten kámen. Proč k němu tak lne? Vrátí nám matku? Zahubí muže, kteří nám ji vzali?

„Ptáci ano, když je necháš.“ Zívla. „Ale ty se nesnažíš, sestro.“ Obrátila hlavu zpátky k pelechu štěňat. Pro Dill to bylo tak jednoduché. Ztratila matku. Honili ji. Běžela o život. Pojmenovala psa. Její svět se za jediný den postaví na hlavu, a Dilly

Laňka přesto tančí dál. Zná svou cestu. Matka to věděla. Řekla někdy matka mně, že mám dar? Nikdy.

„Co… to má to dítě v ruce?“ Croake se naklonil, aby se podíval, a židle zapraskala.

Než jsem stačila odpovědět, Dill zvedla hlavu. Její úsměv byl tak bílý a pyšný. „To je matčin věštecký kámen. Má moc. Matka mi ho dala, abych ho zachránila před…“

„Moc?“ Croakeovi zajiskřily oči. „Dělá kouzla?“ Dill se posadila a hladila kámen jako ospalé štěně.

„To ano, Jime Croakeu, ale jen těm, kdo to umí.“ Její úsměv se rozšířil. „Matka mě něco naučila…“

„Měl by být můj,“ namítla jsem. „Protože jsem nejstarší.“ Moje slova ji popíchla, ale nemohla jsem si pomoct. „Co je matka mrtvá.“

Dilin úsměv pohasl. „Evey, matka jen chtěla, abych ho uchovala v bezpečí.“

„A znamená to snad, že je tvůj, drahá sestro?“

Tvářila se klidně a smutně. „Evey, neřekla jsem, že…“

„Teď, když je matka mrtvá, by měl být můj.“

„Neříkej to!“ Vstala a celá se chvěla. „Neříkej, že je matka mrtvá!“

„Ale ona je.“

„Já vím! Viděla jsem to. A ty jsi mě zastavila!“ Stíny se rozechvěly jejím křikem.

Po tvářích jí stékaly slzy. Já se však cítila prázdná a obolená. Chtěla jsem, aby mi všichni dali pokoj. Matka je mrtvá. Navěky.

„Musela jsem tě zastavit, Dill. Ti muži byli…“

„Na tom mi teď nezáleží.“

Odvrátila se ode mne a hladila Berry. „Nech mě být. Chci spát.“

Jako by z ní vyprchala duše, to já ji z ní vytáhla. Stočila se kolem psů a zavřela oči. Kámen se jí třpytil v pěsti.

Dívala jsem se, jak usíná. Ublížila jsem jí, popichovala jsem ji a vůbec jsem nevěděla proč. A věděla jsem, že to udělám zase. Nemohla jsem proti tomu nic dělat. Byla to matčina vina.

Ty jsi moje chytrá malá čarodějka, Dilly.

A co říkala mně?

Buď silná, Evey. Starej se o sestru, Evey.

„Připomíná mi moji malou Alici,“ řekl Croake a díval se, jak se Dillina hlava zvedá na Berryině břiše. „Moji vnučku.“

Já Alici předtím viděla pouze jednou. Pamatuju si cupitající úsměv a kudrlinky.

„Ztratil jsem ji,“ postěžoval si tiše. „Ve válce…“

„To jsem nevěděla.“

Můj hlas jako by mi nepatřil. Jako by vycházel z jiné Evey, stojící v koutě téhle zaprášené kuchyně.

Kousl se do rtu a zadíval se do plamenů. „Tvoje matka…“

Znovu jsem pocítila mráz v útrobách. „Má matka? Tak ven s tím, Jime Croakeu. Už jsi to snad na té židli vyseděl.“

Jeho pohled ztvrdl a ve starých očích mu zaplál oheň.

„No… tvoje matka ukázala Alici a pár jiným nějaká kouzla… a to, co je naučila… je dostalo do potíží. Muselo…“

Takže nakonec se toho Croake přece jen chytil, jako slepý žebrák své hole.

Cítila jsem, jak se mi v hrudi rodí výkřik. Chtělo se mi převrátit mu stůl, roztřískat židle, rozkopat krb. Tak mě to všechno rozzuřilo. Matka. Sestra. Hloupé breptání toho starce.

„Připadá ti správné,“ polkla jsem slzy, které se ve mně vzedmuly, „aby žena, která učila dívky, že květ černého bezu může léčit horečku. Která…“

Vybavila se mi matka, jak na nás ječí, abychom utekly.

Chuť krve v mém dechu a jak provinile jsem se cítila, když jsme ji poslechly.

„Která vám ukázala, že lipnice může zbavit krávy červů…“ Jak se smáli, kroužili kolem ní jako psi, jako kdyby byla nemocné a ztracené dobytče.

„A co víc, připadá ti správné… aby byl život tvé Alice a životy jiných takhle zmařený?“

Šeptala jsem, protože kdybych křičela, rozplakala bych se.

„Tak co, připadá ti to správné?“

Oheň syčel a na dům se těžce lil déšť.

„Ne.“ Croake pozoroval, jak se třesu. „To mi však moji Alici taky nevrátí.“

Jak jsme tam tak seděli a vyzobávali vzpomínky jako straky, jeho zdravé oko prudce mrkalo.

Kdyby matka neučila ženy ty věci, možná by ti psi nepřišli. Kdybychom odešly okamžitě, jak jsme se doslechly o štvanici. Kdyby mě poslechla. Kdybych ji poslechla já. Kdyby, kdyby, kdyby.

„Co budete dělat?“

Kolik je na tom starém obličeji vrásek, narýsovaných sluncem a deštěm? A tady je jizva. Jaký nůž ji asi udělal? Čí ruka ho vedla?

„Ty jsi osamělá žena a máš s sebou mladou.“ Zabloudil zrakem k Dill a vypadal, že by ji rád pohladil po hlavě.

„Najdu je.“

Můj hlas vyšel z hloubi duše, kde ležela má píseň pro matku, utopená v její krvi.

„A potom, dítě?“ zajímal se Croake. „Co budeš dělat pak?“ Tak já jsem dítě? Prudce jsem se naklonila, až sebou škubl, a slova proudila z díry v mém srdci a naplnila jeho domov, každý kout, každý stín.

„Pomstím matku, starče. Neustanu, dokud nevyrovnám účet, dokud ti, kteří přišli, nebudou mrtví.“

Vyvalil oči a otevřel ústa, aby promluvil.

„Copak, ty mě chceš zastavit, Jamesi Croakeu?“

„Nic takového se na zemi Páně nemůže stát. Copak to nevíš, děvče? Tohle už nejsou staré časy. Tohle je čas Boha. Jedině Jeho slovo, Jeho zákon…“

„Já na bohy kašlu.“ Plivla jsem na krucifix nad jeho postelí.

Dill ovinula paži dolem Berry a ta pootevřela oko. Bohové a psi.

„Děvče!“ zašeptal Croake ostře. „Zabijou tě dřív, než stačíš vyrovnat jakýkoli účet, dřív, než je začneš hledat. Vím, že tě zabijou. A pak zabijou i další. Zase si přijdou po naše rodiny! Vím, že přijdou. Řekli mi…“

Zarazil se.

Měla jsem ho v pasti jako králíka. Déšť bubnoval na jeho střechu.

Pomalu jsem vstala. „Oni ti řekli co?“ Očima zaletěl k oknu.

„Ty muže… že?“

Zavrtěl prolhanou hlavou. Já to z něj vytáhnu. Jak?

Rozhlédla jsem se. Ke krbu, kde jsem předtím seděla. Něco s popelem. Přestala jsem matku poslouchat, její čáry mě nudily. Přesto se mi teď vybavila píseň, kterou zpívala.

Popel a oheň a kámen a popel,

Z popela jsme vzešli, do popela se vrátíme.

Nikdy mi neukázala, jak čarovat. Říkala, že to neudělá, dokud se nenaučím uzdravovat. Ovšem já si zahraju na temnou čarodějnici a vyděsím ho.

Sebrala jsem popel a promnula jsem ho v prstech.

„Co… co to děláš, děvče?“ zakoktal Croake.

„Dobře víš, co dělám, starče.“ Matčina slova jsem pronesla silným hlasem. „Popel a oheň a kámen a popel.“

Když jsem viděla, jak se třese, bylo mi do smíchu. Měla jsem nad ním moc. Byl to dobrý pocit. Lepší než bolest.

„Pověz mi, kdo jsou ti muži, kteří zabili moji matku?“

„Já…“

„Pomočili ji, věděl jsi to?“

„Ne…“

„A přerazili jí paži. Víš, jaké to je?“

„Přestaň.“

Já ale nepřestala. Opakovala jsem ta slova, přivlastnila jsem si je.

„Z popela jsme vzešli, do popela se vrátíme.“

„Prosím, prosím… Znám jen některé. Syny otců…“

„Řekni mi jména těch otců.“ Otřásla jsem se a připadalo mi, že se se mnou zachvěla celá místnost.

Sebrala jsem další hrst popele a nechala jsem ji pomaličku padat. Vtiskla jsem do něj palec u nohy a napřáhla jsem jej ke Croakeovi. Zmocnil se ho strach. Položil si ruce na opasek. Chce vytáhnout nůž? Otvíral a zavíral ústa. Hloupý stařec.

„Prosím… poskytl jsem ti přístřeší…“

„Řekni mi ta jména,“ syčela jsem, rozpálená jako jeho oheň.

Zvedla jsem nohu jako ostří připravené bodat. Croake znovu pohlédl k oknu.

„Proč se tam díváš? Myslíš si, že jsi mě chytil do pasti, co?“

Zavrtěl hlavou.

„Pověz mi to, ty… ty starý blázne.“

A pak jsem se rozesmála. Jako když jsem popichovala Dill.

Nemohla jsem se tomu ubránit. Ale nevadilo mi to.

Můj smích ho ranil. Vyhrkly mu slzy.

„Je to pravda… Jsem starý blázen…“ Ušklíbla jsem se, když jsem viděla, jak klesl na třesoucí se kolena.

„Co se děje? Evey?“

Dill si mnula oči. Vstala a podívala se na mě, na Croakea, na rozházený popel.

„Co… Co jsi to dělala?“

„Čarovala jsem, Dill. Udělala jsem to správně?“ prskla jsem na ni.

„Ne. Přestaň, Evey!“

„Pokračuj, starče!“ Srdce mi rychle bušilo.

Šmátral v opasku. „Říkali, že jí neublíží, když jim řeknu…“ Pomalu něco vytáhl, ale nebyl to nůž. Byla to hadrová panenka a třásla se mu v tlapách.

„Když jim řeknu, kde vás najdou, oni jí neublíží. A tak jsem to udělal, řekl jsem jim to.

Jenže Alice na ně křičela, že má vaši matku ráda, protože se od ní hodně naučila, a ječela pořád dál. A oni ji popadli… a… oběsili ji na stromě.“

Croake zvedl ruce k obličeji.

„A já teď pořád vidím… jak se tam houpá! Moje Alice! Ach, moje Alice!“

Vlasy na krku se mi zježily, když jsem ho viděla vzlykat a dívat se na okno. Byl starý, a přesto plakal jako dítě, které ztratil.

Představila jsem si hubenou blonďatou holčičku, jak utíká do noci.

„Alice, je mi to líto,“ zašeptal.

Dill k němu přistoupila a objala ho. Držela ho, on vzlykal a ona se dívala na mě.

Pohlédla jsem na svoji zapopelenou nohu, jako by mi nepatřila. Hruď jsem měla sevřenou a tváře mě pálily. Tohle jsem zavinila.

Sklonila jsem se a foukla jsem do popela. Moje kouzlo, které vlastně ani kouzlem nebylo, zmizelo.

„Bylo jich pět, ale já jsem znal jenom dva… Meakina z města. Coopera z druhé strany údolí. A dál nějaký voják. A mládenec, jen o málo starší než ty.“ Odfrkl si. „Tom, tak mu říkali. Zkažený kluk.“

Sledovala jsem, jak Dill nabírá vodu do džbánu.

„Měli vůdce. Vysokého chlapa.“

Vzpomněla jsem si, jak ten muž mávl paží a vypustil psy.

Croake přikývl. Dill mu pomáhala s pitím. Jak je hodná. Jak jsem já zlá.

„To jsou jen čtyři muži, Jime Croakeu.“ Čarovat možná neumím, ale počítat ano.

„Pátá byla žena, stará žena. Ta je sem přivedla.“ Po bradě mu stékala voda. „Znala tvoji matku…“

Mráz mi přejel po zádech jako ta voda po jeho bradě.

„Jak vypadala? Pověz!“ Dill mi zadržela ruku.

„Byla ohnutá v zádech. Měla kápi a její tvář jsem neviděl!

Neviděl jsem jí do tváře!“

Dill mu šetrně podala hadrovou panenku.

„To je všechno, co vím,“ prohrábl si Croake rounovité vlasy.

„To je všechno…“

Z prstů se mi sypal popel.

„Děkuju ti, Jamesi Croakeu.“

Odšoural se do svého pokoje. Pohlédl na Dill a ta se na něj usmála. Když mě míjel, už nic neřekl a zavřel za sebou dveře.

Lilo ještě silněji a oheň v krbu usínal.

Dill položila džbán, ale nepodívala se na mě. Přesunula se k Berry a jejím štěňatům.

„Muselo se to udělat, Dill.“

Vyschlo mi v ústech, zlé sestře však vodu nikdo nepodal.

„Copak to nechápeš?“

Odvrátila se a přitáhla k sobě psy, co nejdál ode mne.

„Popel není na kletby, Evey. Má spojovat.“ Šeptala, ale jak mě to bodlo.

„To je mi jedno, Dill. Znám jejich jména, nebo ne? Mě ta tvoje kouzla nezajímají! Kašlu na ně, slyšíš?“

A přesto jsem věděla, co mě bolí víc. Nějaké skryté části mé bytosti na tom záleželo. Zajímala ji matčina slova, všechno, co jsem před časem přestala poslouchat.

„To mě těší kvůli tobě, Evey.“

„Ty hloupá a nevděčná veško! Kvůli mně? Snad kvůli naší matce…“

Dill se otočila. V očích měla slzy.

„Je mi líto, že jsi smutná, Evey,“ zašeptala. „Taky mi chybí.“

Uplakala se k spánku, zatímco déšť opakoval její slova, a já ji neutěšila.

To mě těší kvůli tobě.

Je moc mladá na to, aby to chápala. Ale zítra bude muset.

Zítra.

Meakin. Cooper. Tom. Vysoký.

Znám jejich jména a mohu splnit slib. A teď musím složit další přísahu, pod oknem, zmítajícím se ve větru. Starci, jehož jsem nazvala bláznem.

Pak mě to zaplavilo jako vlna a já to nedokázala zastavit. Roztřásla jsem se, krčila jsem se u krbu a snažila jsem se, aby moje vzlyky nenaplnily místnost.

„Je mi to líto. Je mi to líto, Alice Croakeová.“

Z prázdné židle jsem sebrala Croakeovu přikrývku.

Nečekalo mě žádné další čarování. Nezbyl tu nikdo, komu bych mohla ublížit. Nikdo neměl přinést žal ke krbu, kde jsem ležela.

Jenom popel na mých prstech, na nichž moje slzy zanechaly malé stopy jako ve sněhu.

4

Probudila mě vůně hořícího dřeva a prachu a očekávala jsem, že uslyším klepání matčiny hole, jak kulhá kolem ohniště a rozhrabává uhlíky.

Pak jsem uviděla kosu nade dveřmi, která nebyla naše, a vzpomněla jsem si.

Zesměšnila jsem kouzlo, které jsem nikdy neuměla, hromádkou popela jsem vyděsila starce a popichovala jsem sestru, která se mi v tom snažila zabránit.

Berry zavrčela. Štěňata kňučela a chtěla mléko. Dill otevřela oči. Usmála se a bylo to, jako když vzejde nový den. V noci jsme se sice hádaly, ale ráno se vzbudila šťastná. Takhle to bývalo dřív. A já ji dnes potřebovala šťastnou pro to, co musí být uděláno. Protáhla jsem se a chystala jsem se vstát a Berry znovu zavrčela.

„Tiše, pse Berry.“

Croakea, sedícího jako pytel u krbu, jsem si nevšimla.

„Vidíš…!“ řekla Dill. „Nové jméno se jí líbí!“

Moje ruce hledaly jídlo a cpaly mi je do úst. Byla jsem jako veverka před zimou.

Dill s plnou pusou ukázala prstem.

„Můžeme… si jedno vzít, Jime Croakeu?“

Podíval se na ta žebronící štěňata a přikývl. Dill vyplivla sýr.

„Ach Evey! Budu se o něj starat. Opravdu! Vůbec nebude na obtíž!“

„Ne, Dill. Další dítě by nás zdržovalo.“

„Je mi devět let. Nejsem žádné dítě a slibuju…“

„Ne. Ty jsi samá štěňátka a hraní. Čeká nás dlouhá cesta. Do večera se musíme dostat na místo, kde se scházejí čarodějnice.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Čarodějnice.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.