Sian O’Gorman: Stále s tebou

Copyright © Sian O’Gorman, 2020

Translation © Petra Florianová, 2021

ISBN 978-80-249-4593-4

Pro mou úžasnou kamarádku Kaz

Když slunce přestane svítit

Budu tě pořád milovat

I když se hory zřítí do moře

Budeme tu stále ty a já

LED ZEPPELIN

1

Tichý šum hovoru, sem tam nepatřičný smích příliš podroušených, hudba Colea Portera tiše se linoucí od klavíru v rohu, tlumené osvětlení, závan parfému, který nebyl koupený na poslední chvíli v Duty Free, bouchání lahví šampaňského. Siobhán pozvedla skleničku bublinek. „Na tohle bych si dokázala zvyknout,“ pronesla vznešeným tónem. „Trvám na tom, abychom se již vždy scházeli v hotelu Shelbourne.“

Byl začátek dubna a ve vzduchu bylo cítit přicházející jaro a obě jsme byly tak trochu až příliš nadšené. Bylo úterý, což už samo o sobě stačilo k oslavě, ale tady jsme byly u příležitosti představení nové výstavby, kterou má realizovat firma mého přítele Ryana. A přestože jsme s Ryanem tou dobou spolu již několik měsíců chodili, se Siobhán se ještě zatím nestihli setkat.

Siobhán ho už přes celou místnost bedlivě pozorovala, jak si podává ruce s různými hosty a sem tam s nimi prohodí několik vět. „Vypadá dobře,“ pochválila mi ho. „Má lícní kosti, díky nimž vypadá, jako by jedl citrón, nebo jako popová hvězda osmdesátých let.“

Se Siobhán se přátelíme již od doby, kdy jsme byly ve třeťáku na střední škole a obě jsme si uvědomily, že sdílíme společnou nenávist k pozemnímu hokeji a že si spolu moc rády povídáme. V průběhu let jsme spolu už mnohokrát bydlely, s přítelem se ke mně nastěhovali poté, co mě před pěti lety opustil můj tehdejší přítel, Darragh. Její přítel, George, trávil většinu času na pohovce – obvykle spal zničený z brzkých rán v pekárně.

Když okolo našich hlav proplul tác, Siobhánina ruka vylétla do vzduchu, aby si uzmula hrst jednohubek. Jednu mi podala. „Jako advokátka tohle asi jíš pořád,“ řekla s plnou pusou, „obědy na účet firmy…“

„Mám štěstí, když vyšetřím deset minut na sendvič. Obvykle jím jen s Catrionou a pracujeme u toho.“ Catriona byla moje šéfová v právní firmě McCoyMcAvoy. Pracovala jsem tam od té doby, co jsem odpromovala, a pomalu jsem stoupala nahoru, až jsem se dostala na juniorskou pozici a pracovala jsem pro jedinou ženu, která byla ve firmě společnicí. Jako právníci zabývající se korporátním právem ohýbáme pravidla téměř až k bodu zlomu, objevujeme právnické kličky a obhajobu vystavíme tak pevnou, že zaručíme, aby naši klienti vždy dosáhli svého.

„Oběd je nejdůležitější jídlo dne,“ připomněla mi Siobhán.

„Myslela jsem, že je to snídaně.“

Pozvedla jednohubku. „Ne, zapomněla jsem. Jednohubky a laskominy – svačinky jsou nejlepším jídlem dne.“ Zakřenila se na mě. „Bez svačinek nemůžu existovat.“

„Já bych zemřela.“

„Zemřely bychom společně touhou po dobré svačince… když už o tom mluvíme, ty jednohubky jsou skutečně moc dobré!“

Siobhán byla malá, s dlouhými rudými vlasy spadajícími jako vodopád, a vždycky používala zářivě červenou rtěnku. Já byla vysoká, se světle hnědými vlasy na ramena, které jsem si do práce stahovala do culíku, téměř jsem se nemalovala. Siobhán nosila dlouhé sukně, volné svetry a visací náušnice, zatímco já si ani nepamatovala, kdy jsem na sobě měla něco, co nebylo formální a usedlé. Ani jsem si nevzpomínala, kdy jsem naposledy udělala něco, co by nebylo usedlé a rozumné. Ale na druhou stranu jsem to byla já, kdo se uvázal k tomu, že se stane právničkou, a být rozumná a usedlá je toho nedílnou součástí. Až na to, že mi nevadí se trochu pobavit. Aspoň něco se dělo.

Naopak Siobhán měla mnohem zajímavější práci editorky feministického časopisu The Monthly. Ale bylo to stresující a namáhavé, vezme-li se v úvahu to, že náklady na vydání se neustále zvyšovaly a čtenáři mizeli. Jejím snem bylo jednou odjet do New Yorku. Mluvila o tom od té doby, co jsem ji poznala, ale její přítel George měl problém jen se zvednout ze sedačky, a tak byla Siobhán odkázaná zůstat v Dublinu. Zatímco já jsem trávila své dny fantazírováním o tom, že mě vyhodí a budu si muset najít práci jako prodavačka květin nebo novin – jakékoli místo, kde bych nebyla nucena se setkávat s uhlazenými, přehnaně sebevědomými developery v oblecích, jako byla většina mých klientů.

Jak ironické, protože Ryan, můj přítel, byl přesně takový.

Siobhán vypadala zamyšleně. „Jaké jsi říkala, že je Catriona znamení?“

„Kozoroh.“ Zjistila jsem to, když Catriona odjela s manželem Noelem na prodloužený víkend do Paříže, a přiznala, že přestože se jí ani trochu nechtělo jet, přesvědčil ji, protože to bylo na její čtyřicetiny.

Siobhán moudře pokývala hlavou. „Ano, to dává smysl, vykazuje mnoho rysů Kozoroha…“

Jaké jsou přesně rysy Kozoroha? Horoskopy jsou jednou z nových Siobhániných posedlostí a během několika posledních měsíců mě donutila vyplnit několik tabulek, zjišťovala, v jaké konstelaci se právě nacházím, a byla nadšená – „Věděla jsem to!“ –, když zjistila, že se k sobě skvěle hodíme. Siobhán používala několik horoskopových aplikací, které měla v telefonu, a její zájem se v poslední době několikrát zvýšil, v současnosti se na ně spoléhala, chtěla aby ji provázely životem. Kéž bych i já našla něco, čemu bych dokázala věřit celým svým srdcem.

„No, to víš…“ plácla večer jen tak do vzduchu, s moudrostí ženy, která má své za sebou. „Workoholici, v podstatě. Ale o tebe mám starost,“ pokračovala. „Protože ses narodila ve Váhách s ascendentem v Býku.“ Zakroutila hlavou. „Musíš využít toho, že Merkur bude v několika příštích týdnech na ústupu. Říká se, že se může stát cokoli.“

„Proboha…“ Musela jsem předstírat, že to beru vážně, to přece kamarádi dělají, ne? Koneckonců Siobhán je moje nejlepší kamarádka.

„Jen buď opatrná.“ Usmála se na mě a dopila svou sklenku šampaňského.

„Pokusím se.“

Siobhán se rozhlédla po ostatních hostech, většina z nich byli korporátní bankéři, typy mezinárodních podnikatelů, všichni stejní, s dokonalou manikúrou, vymydlení a upravení, aby zapadli do svých neoriginálních životů, obličeje hladší než dětská prdelka. „Je to, jako bychom byly na sjezdu lidí, kteří jsou napůl batolata a napůl důchodci,“ řekla. „Znervózňuje mě to.“ Znovu se napila šampaňského. „A o čem je teda tahle sešlost? Proč jsme všichni zavalováni bublinkami a jednohubkami?“

„Dublin Investments, společnost Ryana a jeho matky,“ vysvětlovala jsem, „se pokouší sehnat možné klienty pro svůj nový projekt.“

„Máš na mysli byty?“ zakoulela Siobhán očima. „Jako by Dublin potřeboval další předražené králíkárny. Já vím, náš byt je taky předražená králíkárna, ale už jsem viděla i menší a dražší.“

„Ne, tohle je něco jiného,“ řekla jsem. „Hledají staré nemovitosti, historická místa, které koupí skoro zdarma, a pak je zrekonstruují. Je to vše luxusní bydlení s recepcí a tělocvičnou v suterénu.“

Siobhán se neúspěšně pokusila na obličeji vykouzlit slušný výraz. „Bude to určitě všechno moc pěkné,“ řekla. „Každopádně…“ Z dalšího kolem putujícího tácu sebrala dvě sklenky šampaňského. „… je prostě pěkné být pryč z domu. George už stejně nejspíš spí na pohovce u EastEnders, kořeněné brambůrky na talířku položené na břiše.“

Zasmála jsem se. „Ale ty ho doopravdy miluješ,“ škádlila jsem ji.

„Jasně že jo!“ řekla. „Kdo by George nemiloval! Každopádně, chtěla jsem tím jen říct to, že je dobré být venku a bavit se…“

Bavit se? Už jsem si ani nepamatovala, co zábava je. Od té doby, co zemřel táta, pracovala jsem tak moc, jak jen to šlo, trávila jsem dlouhé hodiny v kanceláři, chodila jsem tam dokonce i o víkendech. Což bylo dobré pro mou kariéru a znamenalo to to, že si mě Catriona osobně vybrala, abych pracovala přímo pro ni, ale také to znamenalo málo času na soukromý život. Byl právě začátek dubna, ale na Nový rok jsem si dala předsevzetí, že nebudu pracovat o víkendech a že se pokusím najít si přítele. A týden nato, na obědě s developery, což byla příšerná událost, kde se vedly dlouhé proslovy, každý se přepil a přejedl… jsem potkala Ryana.

Byla to jeho matka Carole, kdo se jako první představil mně a Catrioně, a potom trvala na tom, že musíme poznat jejího syna. A den poté mi Ryan zavolal a pozval mě na rande. A já se přiměla říct ano. A celkem se mi líbilo mít po tak dlouhé době přítele. Šli jsme na to pomalu, v týdnu jsme si každý dělali své, ale obvykle jsme spolu trávili páteční večery a pak jsem zůstávala u něj v jeho „zahradním domku“, který stál na pozemku patřícím k velmi rozlehlému domu jeho rodičů (Carole a jeho nevlastního otce Rogera).

„Carole to moc sluší,“ řekla Siobhán a podívala se na druhý konec místnosti, kde stála Ryanova matka a s někým si povídala.

„Carole je milá,“ lhala jsem s úsměvem na rtech.

„Neusmíváš se očima,“ řekla Siobhán.

„Očima?“

„Ano, neusmíváš se očima. Úsměv je úsměvem jen tehdy, když se k němu přidají i oči.“

Pokusila jsem se o to znovu. „Je to takhle lepší?“

„Ani ne.“

„A co teď?“ Pokusila jsem se do svého představení zahrnout i oči.

„Malé zlepšení,“ řekla. „Je to něco, na čem se pokouším pracovat ve své snaze být více okouzlující. Ne že bys ty v této oblasti potřebovala nějakou pomoc.“ Mrkla na mě. „Vždycky ti to sluší. Je to tím tvým úsměvem.“

Ale tajně jsem se Siobhán souhlasila, že i já jsem si všimla čehosi děsivého na malinké, něco přes metr a půl vysoké Carole. V upnutých, zářivých kostýmcích a botách na jehlových podpatcích, s pichlavýma očima, které vás znervózní, byla Carole jako žralok, který touží po krvi. Zrovna minulý týden mi se slovy: „Jen taková maličkost,“ předala dárkovou nákupní tašku. Usmívala se u toho tím svým úsměvem, který jako by k jejímu obličeji nepatřil. Na chvilku jsem byla omámená radostí. Možná se jí skutečně líbím? Ryan a Roger shovívavě pokyvovali hlavami, když jsem sáhla dovnitř a vytáhla jsem… hřeben.

„Děkuju,“ řekla jsem nejistě.

„Jen si jím sem tam projeď vlasy,“ řekla. „Tvoje vlasy by byly tak pěkné, kdyby sis je občas učesala.“ A pak se na mě zase usmála, jako by o mě měla skutečně zájem. Možná ano, neuměla jsem to odhadnout. Ale nechtěla jsem Siobhán nic říkat. Skutečně jsem se snažila, aby tenhle vztah fungoval.

2

„Připomeň mi, jaké znamení je Ryan,“ řekla Siobhán. „Doufám, že je Vodnář s ascendentem v Raku… to by bylo pro tebe dokonalé.“

„Ale já nechci nikoho s ascendentem v Raku. Zní to příliš zlověstně.“

„Víš, co mám na mysli.“

„Narozeniny má v srpnu…“

„V srpnu?“ Zesinala. „Je teda Lev, nebo Panna?“

„To si nejsem jistá.“

„Jaké je jeho datum narození?“

Nepamatovala jsem si to. Nechodili jsme spolu zase tak dlouho, a v každém případě jsme netrávili čas vzájemným forenzním studováním. „Zatím se naše životy dotýkají jen tak zlehka,“ vysvětlila jsem jí. „Ještě jsme se takovými detaily nezabývali.“

„Zlehka dotýkají?“ obočí Siobhán vylétlo nahoru.

„Není to vážné,“ vysvětlila jsem jí. „Jeden od druhého toho příliš nechceme. Nežijeme spolu. Trávíme spolu čas, ale nejsme spolu každý den. Má hodně práce a já taky. A jeho matka si nárokuje většinu jeho volného času. Ale líbí se mi a je na mě opravdu moc milý.“ Ryan byl tak štědrý, až jsem z toho byla často v rozpacích. Když jsem jen naznačila, že se mi něco líbí, hned mi to přinesl. Jednou to byla sluchátka eliminující vnější zvuky, potom kabelka od Louise Vuittona, která stála mnohem víc, než by měl kdokoli za cokoli utratit, a už vůbec ne za to, co je v podstatě jen obdivovaná taška. Siobhán pohladila jemnou kůži krémové barvy předražené kabelky. „Je jako rohlík upečený Paulem Hollywoodem,“ řekla a tiskla si ji k obličeji. „Je tak jemná.“

„Ty jsi někdy jedla rohlík od Paula Hollywooda?“ zeptala jsem se.

„Ne, ale kdyby jo, tak by to byl přesně takový pocit. Máš takové štěstí,“ znovu ji pohladila. „Muži, kteří mají víc peněz než rozumu, se mi líbí.“

Ale Siobhán zároveň věděla, proč mi takový napůl vztah bez velkých závazků bude vyhovovat. Byla u toho, když mi před pěti lety zemřel táta, a týden nato se můj tehdejší přítel Darragh odstěhoval do Itálie. Jen tak. Zničehonic mě opustil v období nejhlubšího smutku. Chodili jsme spolu sedm let a samozřejmě jsem věděla, že Itálii miluje, a mluvil – zasněně, měla jsem pocit – o tom, že by tam chtěl žít. Ale že by to udělal beze mě, a zrovna ten týden ze všech týdnů v životě? Byla to, abych jemně řekla, rána.

Na nic víc si ani nevzpomínám, až na to, že jsem byla v neskutečném šoku, že si vybral zrovna tenhle týden – ze všech týdnů! – k odchodu. Řekla jsem mu, ať jede a ať se mě už nikdy v životě nepokusí kontaktovat. Myslím, že jsem po něm hodila jeho knihu poezie od Seamuse Heaneyho, tu, kterou Seamus vlastnoručně podepsal, a úmyslně jsem ji nechala spadnout do hodně hluboké louže. Na tento čin čirého vandalismu nejsem zrovna moc hrdá, ale jsem si jistá, že i sám Seamus by pochopil, v jak hlubokém citovém rozpoložení jsem se zrovna nacházela.

Darrahg se mě v průběhu let pokusil párkrát kontaktovat – hledal snad odpuštění? Rozhřešení? Napsal mi dopis, když odjel, a o prvních Vánocích, kdy byl pryč, mi poslal přání, ve kterém psal, kde je a co dělá, a znovu se omlouval. Ale nikdy žádné smysluplné vysvětlení. Protože zjevně ani žádné neexistovalo. Byl to jen bezcitný sobecký čin. Potom také jednou, když byl v Dublinu na návštěvě u táty, zatelefonoval, ale odmítla jsem s ním mluvit, veškerou svou energii jsem se pokoušela soustředit na svůj nový život.

„Dámy, pánové…“ Ryan vstával k proslovu a při tom poklepával na sklenku perem Mont Blanc. Podíval se na mě a rychle se usmál. Ano, někdy se mohl zdát arogantní (na chování developerů jsem už byla zvyklá), ale také jsem si pod tou slupkou všimla zranitelnosti. Ze všeho nejvíc mi ho bylo líto, že má za matku Carole a musí se ji neustále snažit ohromit a doufat, že jednou to bude on, kdo bude rozhodovat v rodinném podniku. Když mu bylo osm let, poslali ho do internátní školy a vykazoval veškeré znaky člověka, kterému se nedostalo dost lásky. Bylo mi ho ze srdce líto.

A poté, co jsem byla sama už tak dlouhou dobu, líbilo se mi mít někoho, s kým můžu jít na večeři. Nebo někoho, kdo není jen kamarád nebo příbuzný nebo kolega. Někoho jen pro sebe. A přestože jsme trávili s Carole a Rogerem více času, než se mi líbilo, byl to vztah. Znovu jsem se zařadila mezi úspěšné lidi, mezi ty, kteří mohou dělat normální věci, a ne stále tesknit po mrtvém otci a dávno ukončeném vztahu.

Carole se postavila vedle Ryana, oči namířené na něj.

„Dovolte mi vyslovit, jaké je to potěšení vás tady dnes večer všechny přivítat,“ pokračoval Ryan. „Řekl bych, že tento plán, tento divoce vzrušující podnik, je náš sen. Dublin One bude místo pro lidi, kteří mají rádi ve svém životě dokonalé věci…“ Na chvilku se odmlčel, aby se rozhlédl po miminkovsko-stařeckých obličejích, které přetékaly šperky a byly cítit penězi, poté se ztlumila světla a na obrovské obrazovce za ním se rozzářily počítačově vytvořené obrázky dobře vypadajících lidí popíjejících šampaňské, nebo vážně vyhlížejících, když se dívají z velikého okna na město za nimi, nebo jak sedí v lotosové pozici a mají na sobě drahé jógové oblečení. Byla tam dokonce i fotografie člověka, který nese bagetu a úžasný pugét květin, jako by to bylo to, co normální lidé dělají každodenně.

„Právě si vybíráme z těch nejlepších budov v našem městě,“ říkal Ryan. „Hledáme charakter, historii. Ale protože se jedná o projekt Dublin Investments, tak bude samozřejmě pečlivě zrekonstruovaný, aby odpovídal všem mezinárodně uznávaným normám…“

Koutkem oka jsem viděla, že Siobhán neposlouchá. Prohlížela si něco na telefonu.

„… pokud se rozhodnete s námi investovat, stanete se součástí revoluce ve výstavbě. Místo neosobních bytů, míst, kde existujete, ale nežijete, vám Dublin One dokáže, že existuje i jiný způsob života. Budova se bude nacházet na této míli čtvereční. Je to pouze první etapa, ale doufáme, že se takovéto projekty budou dále objevovat po celém městě. Můj plán je vám všem vydělat spoustu peněz, zajistit, aby se vaše investice mnohonásobně zvýšily. Plánujeme čtyřistaprocentní zhodnocení investovaného kapitálu za dva roky…“

Mezi hosty s dokonalými obličeji zavládlo na vteřinku vzrušení. Za celý večer zatím nikdo z nich nevypadal tak zaujatě. Dokonce i Carole se usmívala. Zatímco Siobhán se dále dívala do telefonu.

„Co to děláš?“ zasyčela jsem na ni.

„Zapomněla jsem si přečíst horoskop,“ zašeptala mi do ucha. „Tak si ho teď čtu.“ Projela si telefon. „Asi mě čekají nějaká překvapení a mohla by s sebou přinést i nějaké nové zkušenosti.“ Vypadala spokojeně.

3

„Dámy…“ řekl Ryan medovým hlasem a podával mně i Siobhán novou skleničku šampaňského. „Doufám, že se dnes večer dobře bavíš.“ Rychle mě políbil na rty, spíš na koutek.

„Ryane,“ řekla jsem, „tohle je Siobhán, moje…“

„… dohazovačka, mentorka, moudrá rádkyně,“ řekla Siobhán, zakřenila se a natáhla k němu ruku. „Moc ráda tě poznávám, Ryane. Skvělý proslov. Velice inspirativní.“

„Taky tě rád poznávám,“ řekl rychle, ukázkově předvedl výchovu, které se mu dostalo v internátní škole. „Pracuješ s Milly?“

Siobhán na mě zmateně pohlédla. Ryanovi jsem o Siobhán vyprávěla mnohokrát. Určitě si ji musel pamatovat. Možná byl jen jedním z těch, co si nepamatují jména nebo detaily nebo tak nějak vůbec nic.

„Ne, to je Catriona,“ řekla jsem. „Siobhán je moje spolubydlící…“

Pokýval. „Jistě, jistě…“ Usmál se na ni, rychle se podíval na indickou šálu a piercing v nose. „Mělo mi to být jasné.“

„Ano, nevypadám moc jako právník,“ zasmála se Siobhán.

„Spíš jako cikánka,“ řekl Ryan.

„Ano!“ Siobhán se znovu zasmála, ale tentokrát z ní čišela nejistota. „To jsem přesně já!“

Ryan se na mě otočil. „Vypadáš překrásně, Milly,“ souhlasně pokračoval. „Ty náušnice vypadají dokonale.“ Dal mi je minulý týden, když jsme byli na večeři.

„Ty bublinky se pijí až moc dobře,“ řekla Siobhán. „A o těch jednohubkách mu neřekneme, co, Milly?“ Znovu se zasmála a mrkla na mě.

„Co je s nimi?“ řekl Ryan, který to nepochopil. „A nejsou to bublinky…“ Zasmál se, jako by vysvětloval něco dítěti. „Je to velmi dobrý ročník šampaňského.“ Usmál se na mě. „Pro nás nejlepší jen to nejlepší.“

„Ne!“ řekla Siobhán. „Ne. Jen jsem si dělala legraci… no, pokoušela jsem se o to. Nebylo to vhodné a ani vtipné. A to šampaňské je výtečné. Ne že bych o tom něco věděla, jelikož jsem barbar, když jde o vše luxusní. A ty jednohubky byly úžasné. Od té doby, co jsem se jednou cestou domů z hudebního festivalu zastavila v McDonaldovi, jsem nejedla nic tak dobrého.“ Vyslala ke mně pohled plný paniky. „Ale je jasné, že tyhle jsou lepší než ty od McDonalda. Neměla jsem v úmyslu je srovnávat.“

Ryanovi zmrznul úsměv na rtech. „To rád slyším,“ řekl úsečně.

„V jakém znamení ses narodil?“ zeptala se Siobhán celá dychtivá.

„Měsíčním znamení?“

Nadšeně přikývla. „Lev, nebo Panna? Kdy máš narozeniny?“

„Dvacátého pátého srpna.“

„Proboha.“ Na chvilku vypadala vyděšeně.

„Co je na tom špatně?“ zeptal se.

„Nic… nic…“ řekla důležitě. „Jen že…“ Napila se ze své sklenky. „Ne, nic.“

První setkání Siobhán a Ryana nemohlo proběhnout hůř, pomyslela jsem si. „Moc dobře jsme se bavily,“ začala jsem, když mi v tu chvíli zrovna začal zvonit telefon. Byla to Catriona. „To musím zvednout,“ řekla jsem. „Omlouvám se…“ Přesunula jsem se na stranu, zatímco tam Ryan a Siobhán rozpačitě zůstali stát.

„Milly!“ hlas Catriony balancoval na hraně hysterie, což bylo neobvyklé, neboť v kanceláři se jí říkalo Elsa právě pro její chování ledové královny. „Musíme napsat dopis pro Petera Gregoryho, než začne zítřejší jednání…“ Gregory Group byla jednou z největších developerských společností v zemi a už léta byli Catrioninými klienty. „… budeš muset přijít do nemocnice…“

„Do nemocnice?!“

„Ano, právě jsem začala rodit…“ Vydala pronikavý výkřik jako z hororového filmu. „Nemocnice svatého Patrika!“ zvládla ještě zařvat, než se telefon odmlčel.

Jasně že jsem věděla, že je Catriona těhotná, ale ona to nikdy skutečně nezmínila a já jsem jen tiše pozorovala, jak každý den přichází do práce s větším a větším břichem. Saka si začala nechávat rozepnutá, její hedvábné šaty byly v pase volnější a volnější, podpatky vyměnila za nízké boty, obvyklé dvojité espresso za bezkofeinové a pak ještě přidala zvyk, kdy si dávala vždy ve čtyři odpoledne Twix. Ale přestože to bylo tak jasné a člověk nemusel být důvtipný jako slečna Marplová, Catriona o tom neřekla ani slovíčko, jako by jí snad vyhrožovala mafie.

„Možná neví, že je těhotná,“ napadlo Siobhán, když jsme si o tom jednou večer povídaly v kuchyni u stolu nad hrnkem čaje. „Anebo to vytěsňuje.“

„Catriona je velmi inteligentní žena,“ řekla jsem. „Ona nevytěsňuje. Je ztělesněním rozumné a neemotivní bytosti.“

„Pak ti teda zjevně nevěří,“ řekla Siobhán. „Nerada to říkám, ale nepatříš k jejím blízkým lidem. Jinak to nejde vysvětlit. Proběhl snad nějaký těhotenský večírek, na který jsi nebyla pozvaná? Přestanou si lidi najednou povídat, když jdeš okolo?“

Zakroutila jsem hlavou. „Myslím, že jsem jediný člověk z celé budovy, se kterým se baví,“ řekla jsem. „Ona se vlastně nekamarádí s nikým.“

„Možná jen tloustne,“ vyvodila Siobhán. „Každému se to někdy stalo; pár měsíců, kdy se jako nezavřená cpeš karbohydráty, a pak se probudíš a uvědomíš si, že nosíš kalhoty s gumou v pase a veliký svetr. Jí v poslední době víc než obvykle?“ Siobhán vždycky zbožňovala záhady a dramata. V jiném životě by jistě byla starým detektivem a já jejím Watsonem.

Ale proč Catriona tolik panikařila, když mi volala? Obvykle byla perfektně zorganizovaná a vše měla dokonale naplánované.

„Musím jít,“ řekla jsem a pokoušela jsem se před Ryanem znít klidně. „Catriona rodí.“

„Takže to bylo dítě!“ Vykřikla Siobhán. „Jdu s tebou!“

A vyběhly jsme z hotelu.

4

Siobhán jsem nechala na autobusové zastávce, na kterou zrovna přijížděl autobus, zatímco já jsem si zamávala na taxi.

„Hodně štěstí!“ zakřičela Siobhán, když jsem běžela směrem k taxíku. „Dej mi pak vědět, co se děje. Mohla by porodit cokoli!“

Usadila jsem se v taxíku a pokoušela se zůstat v klidu a soustředěná. Dobře, měla jsem u sebe svůj kufřík, ve kterém jsem měla notebook a zápisník. Ať jsme se chystaly v nemocnici pracovat na čemkoli, byla jsem připravená.

Jak dlouho trvá porodit dítě? Budeme mít dost času? Netrvá to hodiny, než se narodí? Byla jsem vděčná, že jsem moc nepila a že jsem šampaňské jen usrkávala.

Catriona zatelefonovala znova. „Kde právě jsi?“ Její hlas zněl tiše a přidušeně, jako by jí něco těžkého sedělo na hrudi.

„Budu tam za deset minut, právě projíždím kolem náměstí Merrion.“

Catriona vydala tichý výkřik, zvuk, o kterém jsem si do té doby nemyslela, že je ho schopen vyloudit člověk, jako kdyby tajně chodila na hodiny pískání na ptáky.

„Jsem tady sama,“ řekla. „Byla tu sestra, ale odešla. Je mi… je mi…“ Zakuckala se. Nebyla náhodou ledová královna Elsa vystrašená? Catriona byla neporazitelná, v práci nikdy nebyla jiná než rozkazovačná a vždy měla vše pod kontrolou.

Obě jsme čekaly, až se sebere a vrátí se ta stará Catriona.

„Každopádně,“ řekla, když se konečně zase dala dohromady, „to je teď jedno, ale neočekávala jsem, že budou věci postupovat tímto způsobem. Ale my máme práci, kterou musíme dodělat…“ Ztěžka se nadechla, jako by se pokoušela získat rovnováhu. „Přišel e-mail od Petera Gregoryho ohledně námitky, která mu byla doručena městskou radou. Typická rada, na poslední chvíli se rozhoupou a všem nám přidělají práci. Znamená to, že budeme muset celou naši obhajobu předělat.“ Vydala ze sebe další zneklidňující vyheknutí a potom pokračovala. „Peter ve své nové výstavbě nevyčlenil dostatek sociálních bytů. O tom článku ve stavebním povolení jsem mu řekla, ale zaručil se mi, že o tom jedná přímo se svým kamarádem z města. Zřejmě to nebude zas tak velký kamarád, jak si myslel. Potřebuje tu obhajobu do zítřejšího rána.“

„Je s tebou Noel?“ Noel byl Catrionin manžel, vysoce postavený finančník. Ještě nikdy jsem se s ním nesetkala, ale z toho, co jsem si byla schopná domyslet, byl asi stejně ambiciózní jako Catriona.

„Noel? Co on s tím má společného? O Gregoryho případu nic neví.“

„Ne, měla jsem jen na mysli dítě…“

„Milly, pojďme se soustředit na práci. Dítětem se budeme zabývat později. Takže, máš s sebou všechno? Notebook?“

Delegování a Catriona nikdy nešlo dohromady. Obvykle se musela účastnit úplně všeho, ale zítra se zjevně nebude moct schůzky zúčastnit, a přestože jsem zrovna neměla v oblibě přebírat vedení, věděla jsem, že nemám na výběr. Byla jsem dobrá právnička, jen jsem nebyla bezcitná ledová královna, což je nutné k tomu, aby se člověk postavil u soudu a zaútočil.

„Mohla bych ti něco přinést…“ Snažila jsem se vymyslet, co by mohla potřebovat. Možná něco silnějšího k pití a analgetika. „Možná…?“ Ale Catriona najednou vydala výkřik, ze kterého praskaly bubínky a jenž jen postupně nabíral na síle jako hurikán ženoucí se Karibikem. „Ó, můj bože…“ Zdálo se, že teď už mluví s někým, kdo přišel do pokoje. „Co všechno musím udělat, aby mi tady někdo udělal císařský řez? Postupuje to SAKRA rychle! Já tady snad rodím obra!“ Ozval se další dlouhý sten a telefon se odmlčel. Ve zpětném zrcátku jsem se střetla s pohledem taxikáře. Zjevně to celé slyšel, kývl na mě a já jsem ucítila, jak auto najednou nabralo na rychlosti a svištělo téměř prázdnými ulicemi.

Když jsem dorazila na místo, nemocnice byla mrtvolně tichá, chodby v pološeru, jen se sem tam ozvalo cinknutí nebo pípnutí, buď přístroje, nebo člověka, šepot duchů, kteří se v noci procházeli viktoriánskými chodbami.

„Porodnické oddělení?“ zeptala jsem se muže na recepci. „Svatého Patrika?“

Zvedl oči. „A v jaké záležitosti tam jdete?“

„Pracovní.“

Vypadal překvapeně. „Vy jste zdravotník?“

„Ne, mám na mysli, že jde o pracovní návštěvu.“

Zakroutil hlavou. „Ne. V žádném případě. Jdete příliš pozdě.“ Zaklepal na kartičku přilepenou lepenkou k sošce Madony.

KONEC NÁVŠTĚV VE 21:00.

„Pravidla jsou pravidla.“

„Moje šéfová rodí,“ řekla jsem. „Mohla bych přijít o práci, když jí nedám tohle…“ Zvedla jsem kufřík. „Zabije mě, když nepůjdu nahoru.“ Pokusila jsem se o co nejvíc okouzlující úsměv. „Prosím?“

Chvilku si mě pečlivě prohlížel, v duchu mě hodnotil, nejspíš se rozhodoval, jestli nejsem psychopat. „Na chvilku,“ vypadlo z něj nakonec. „Pohyb neoprávněných osob je jeden z deseti důvodů, proč vzniká v nemocnicích chaos.“ Neměla jsem čas, abych se zeptala, co je těch zbývajících devět, protože už mi ukazoval směrem k chodbě. „Jděte podle cedulí, hlavní chodbou, okolo obchodu. Výtah. Šesté patro.“

Když jsem mačkala knoflíky ve výtahu, snažila jsem se zahnat paniku, a pak jsem bez dechu utíkala chodbou, abych našla Catrionin pokoj.

V pokoji byla divoženka s rozcuchanými vlasy, rozmazanou řasenkou, která byla oblečená v dlouhé nemocniční košili. Tahle žena se tady jistojistě pokouší získat roli paní Rochesterové v novém zpracování Jany Eyrové. Tohle nemůže být pokoj té vždy dokonale a bezchybně upravené Catriony, pomyslela jsem si a otočila jsem se k odchodu.

Ale tahle divná a divá žena vzhlédla a já na chvilku přimhouřila oči a napadlo mě, že za tím šílenstvím rozpoznávám známé rysy.

„Milly! Díky bohu, už jsi tu,“ ozvalo se, „už jsem přestávala doufat, a už před hodinou mi slíbili epidurál.“

Byla to Catriona. Bylo příšerné vidět ledovou královnu naší kanceláře, ženu, která určitě nikdy neplakala tajně na záchodě, v takovém zranitelném stavu. Ale rychle se sebrala, tak jako vždycky, překotně mluvila a říkala mi, co mám dělat. Chvilkami se zastavila a nasadila zmučený obličej, chytla se za břicho nebo za záda a potom, když to na chvilku přešlo, pokračovala v udělování rozkazů.

„Jdeme na to. Rychle! Já budu diktovat, ty psát a budeme mít ten dopis napsaný cobydup a ráno bude připravený k doručení Peterovi Gregorymu. Já pak musím dostat tohle dítě ven, trochu se vyspat a na osmou budu v kanceláři.“ Musela si všimnout mé otevřené pusy. „Nemyslím, že to stihnu před osmou, Milly. Vím, že je to později než obvykle, ale musím být realista. Ten neschopný anesteziologický tým tu už měl dávno být.“ Ukázala prstem na židli vedle své postele. „Posaď se tady. Pojď.“

Měla jsem jí něco koupit, jídlo nebo slušnou noční košili a bačkory, dobrou kávu. „V kolik se sem dostane Noel?“ rychle jsem vybalovala svůj notebook a snažila jsem se najít zásuvku.

„Kdo ví?“ řekla. „Zřejmě je už na cestě.“ Zakroutila očima. „Typické. Kvůli práci by klidně zmeškal vlastní pohřeb.“ Ale hned potom ji již Noel a to, kde se nachází, přestali zajímat a byla zcela soustředěná na práci. A i přes rozcuchané vlasy a děsnou košili a přerušované kvílení byla téměř jako ta Catriona, kterou jsem znala.

Postupovaly jsme rychle, ručičky na hodinách hlasitě tikaly. Catriona přecházela po místnosti, zatímco já seděla na koženkové židli a psala na klíně.

„Bude potřeba znovu přečíst a zkontrolovat smlouvu, kterou podepsali na radnici,“ řekla, když se začala blížit půlnoc. „A prosím, najdi Zákon o výstavbě pro bydlení z roku 2009, je tam paragraf…“ Na chvilku se zamyslela. „Paragraf 16c? Pořádně to překontroluj a zjisti, co se tam přesně píše… ale mohla by tam být skulinka, kterou Gregory Group potřebuje.“ Odmlčela se, aby vydala výkřik, který zněl jako následek nějakého středověkého mučení, a chytla se za břicho, přičemž pomalu padala na kolena. „Myslím… myslím…“ hlas jí zeslábl. Konečně, pomyslela jsem si, dostane rozum a nechá mě to dodělat samotnou. Odsud bych to mohla převzít. „Myslím…“

„Pššš…“ Uklidňovala jsem ji, když se natahovala k posteli a pokoušela se zvednout na nohy. Pomohla jsem jí a usadila ji na židli. „Je to dobré, o všechno se postarám. Seženu sestřičku, aby tě prohlédla, a taky anesteziologa s epidurálem a taky ti přinesu hrnek čaje. Zavolám Noelovi a zjistím, kde je. Ty jen…“

„Myslím…“ zase se snažila, „můžeme to obhájit na základě Zákona o plánování a rozvoji z roku 2000. A není to paragraf 16c. Je to 18f!“ Plácla se do čela. „Jak jsem mohla být tak hloupá?! A teď piš! A piš rychle!“

Znovu jsem se posadila a psala jsem jako o život, prsty mi létaly po klávesnici, jako bych byla posedlá pianistka, zatímco Catriona diktovala a já přidávala a upravovala.

Mezi výkřiky a steny a zvuky Catrionina agresivního poskakování na míči jsme sepsaly nový dokument, zuřivě jsme v něm smetly všechny nároky městské rady týkající se sociálních bytů, ohýbaly jsme pravidla morálky a etiky tak jemně, jak to jen šlo, aniž bychom skutečně porušily zákon, a v duchu jsme plánovaly obhajobu, kterou bychom mohly použít, kdyby to bylo potřeba. Poslala jsem to e-mailem Peterovi Gregorymu do kanceláře. Můj obdiv vůči Catrioně vzrostl až do nebe. Jen ona by byla schopná si vzpomenout na paragrafy a být duchem přítomná a nadiktovat mi každým slovem dokonalý e-mail v takové situaci. Ale byla jsem to já, kdo bude muset zvládnout zítřejší jednání. A cítila jsem se zvláštně klidná, veškerá moje nervozita byla pryč. Když už jsem se začala na něco soustředit, nikdy jsem to nevzdala. Abych to vyhrála, bylo důležité zůstat v klidu. Až na to, že jsem si nikdy nebyla jistá, kdy chvíle plné úzkosti přijdou.

5

Konečně jsme byly hotové a Catriona ležela bezvládně na posteli. „Kdy přijdou?“ řekla slabě.

„S tím epidurálem? Řekla bych, že brzy,“ odpověděla jsem a zvedla jsem se. „Ještě se jich dojdu zeptat.“

„Ne! Ne ten nemožný doktor s epidurálem! Peter Gregory! Chci se jen ujistit, že tohle dokončím a budu v kanceláři v osm ráno.“

„Catriono, na to jednání jít nemůžeš,“ řekla jsem rozhořčeně. Přece i Catriona si musí jasně uvědomovat, že teď by tam měla poslat za sebe zástup.

„Nikdy za celých dvacet let, co jsem advokátkou, jsem ještě nevynechala jednání s klientem,“ řekla a náhle se posadila na posteli jako Frankensteinova nevěsta, „a nechystám se s tím zítra začít. Naprosto odmítám říct Peterovi Gregorymu, že nepřijdu, protože jsem porodila dítě. To bych mu radši řekla, že jsem chytila beri-beri.“ Vztekle se na mě obořila. „A ani ty mu to neříkej. Nikomu to neříkej!“ Obličej jí potemněl, jako by se nad ní vznášel temný mrak. „Proboha…“ začala křičet. „Ó, bože!“

Rychle jsem sáhla po pohotovostním zvonku a stiskla jsem ho tak silně, až jsem si pomyslela, že ho snad rozbiju, a pak jsem vyběhla na chodbu, vykřikla na sestru procházející kolem, panika ve mně sílila. To, že jsem byla tady v nemocnici, ve mně probouzelo různé pocity. Táta strávil poslední rok střídavě tady v Nemocnici svatého Patrika a doma. Bylo mi dvacet sedm, když zemřel, a připadalo mi, jako by to bylo v jiném životě. Nejhorší byl ten den, kdy nám řekli, že není žádná naděje. Až do toho okamžiku jsem ani nepomyslela na to, že by to nezvládnul. A od té doby se mi vrátily panické záchvaty, které jsem mívala v dospívání.

Propracovávala jsem se v hierarchii společnosti McCoyMcAvoy, byla jsem velmi mladá koncipientka a moc jsem se snažila zůstat klidná a soustředěná – což bylo poměrně snadné, ale stále mě někde v pozadí strašila úzkost. Potom, co táta umřel, se tyto pocity výrazně zhoršily, ale místo toho, aby postupně slábly a odcházely, jak by každý očekával a doufal, rozhodly se setrvat a někdy přerůst až v paniku, kdy jsem si říkala, že musím dýchat a zůstat v klidu. A když se to nepovedlo, cítila jsem, jak panika začíná narůstat v žaludku a pak se pomalu jako studený vánek rozleje po páteři, sevře mi vnitřnosti, zkroutí játra a bodne mě do sleziny, pak se pomalu připlíží do srdce a plic, v ten moment jsem se už obvykle schovávala na záchodcích a pokoušela jsem se nadechnout jako o život, celé tělo mi drtila… ta, ta věc. Smutek… nejspíš.

A nyní, v poslední době, se mi tyto pocity začaly vracet, silněji, naléhavěji, jako by se začínaly probouzet, byly neklidné, a já jsem cítila ten smradlavý dech černé hrůzy, která mi dýchala na krk. Teď ne, řekla jsem si. Teď ne! Ale jdi! Tiše jsem zavrčela, když jsem utíkala zpátky do pokoje zkontrolovat Catrionu a pak zase na chodbu zavolat pomoc. Panický záchvat bude muset počkat. Catriona byla sama, a to poslední, co by kdokoli potřeboval, jsem byla já na kolenou, jak dělám scénu a lapám po dechu. Čisté odhodlání a síla vůle se přihlásily, odsunuly paniku na druhou kolej, odmítly se vzdát a já opět získala kontrolu.

Najednou kolem mě proběhla skupinka sestřiček, já se narovnala a nadechla jsem se. A ještě jedna. A další. A pak jsem měla pocit, že se vracím do svého těla, jako by se jedna moje část snažila utéct, jako kuličky rtuti, které se vždy vrátí k sobě, kůže mě přestávala pálit a mé tělo zase ožilo. Vrátila jsem se z pokraje záchvatu a cítila jsem se úplně hloupě. Každý, koho jsem znala, se v životě posunul někam dál, nevedli neviditelné bitvy s temnými silami, jako by žili v počítačové hře. Smutek přišel a odešel jako vichřice. Přála jsem si, abych mohla jen klidně truchlit, když si na ně vzpomenu, aniž bych se cítila smutkem zcela zdevastovaná.

V pokoji mluvila jedna sestra na Catrionu, jako kdyby byla hluchá. „Dobrý den, Catriono, jsem sestra Mary a v tuto chvíli jste úplně otevřená. Miminko už je na cestě. Nyní si lehněte, tak je to dobře. Odvezeme vás na porodní sál… řekla jsem, že vás odvezeme na porodní sál a miminko bude na světě, než řeknete…“

„Epidurál,“ Catriona mluvila tenkým hláskem. „Epidurál.“

„Na ten teď už nemáme čas,“ zakřičela sestřička. „Dneska je tu rušněji než na Moore Street na Štědrý večer. Nevěřila byste, kolik se tady ozývá řevu a sténání. Myslela byste si, že je tady všechny mučíme.“

Catriona poslušně ležela klidně na posteli, obličej zsinalý, vyděšený pohled, jako by se chystala vyrazit do bitvy, ale rozhodla se ji prohrát potichu a statečně.

„Já vás znám,“ řekla sestra a otočila se na mě. „Jste sestra Sarah Byrneové? Jak se má? Už skoro nikam nechodí. Přestala chodit na naše večírky.“

Sarah pracovala na geriatrickém oddělení u Svaté Terezy, a jak jsem pochopila, stala se zní čistě noční bytost, brala noční, protože byla jednou z mála sester, které neměly ani děti, ani staré rodiče, o něž by se musely starat. Se svým přítelem Hughem se před několika měsíci rozešla. Sarah o tom vlastně vůbec nemluvila a začala si neuvěřitelně úzkostně střežit soukromí a nikdy se mi s ničím nesvěřila, ani s takovou drobností jako třeba, jaké seriály sleduje na Netflixu, a už vůbec ne s důvodem, proč se s Hughem rozešli. Hugha jsem brala skoro jako bratra, s mámou nám chyběl, ale ani jedna z nás nemohla říct ani slovo, protože kdykoli jsme to udělaly, ihned nás utišil Sařin zamračený výraz.

„Jak se má?“ znovu zavolala sestřička.

„Ani nevím,“ řekla jsem a pokusila jsem se vzpomenout si, kdy jsem Sarah viděla naposledy. Minulý týden? Nebo předminulý.

Jiná sestra mi do ruky dala „košili“ a roušku. „Jdete k porodu?“ řekla, aniž by počkala na odpověď. „Teď odvezeme maminku dolů. Pojďte za námi.“

„Ne… já…“

„Milly, neodcházej,“ zakňučela Catriona poraženě. Její hlas se odmlčel. „Sama to nezvládnu.“

Co když budu mít na sále záchvat paniky? Co když omdlím? „Catriono…“

„Vím, měla jsem zavolat nějakou kamarádku,“ řekla. „Ale nechystala jsem se tohle dělat ještě dalších osm dní. Nebylo to dneska v plánu…“

Postel vyvezli z pokoje do chodby, zrychlili, jako by s ní po hladké podlaze klouzali. Na chvilku jsem zaváhala a přemýšlela, co bych měla udělat.

Catriona se náhle posadila, jako by do ní vjel elektrický proud, otočila se a zařvala na mě. „Ani nepřemýšlej, že bys odešla!“ zakřičela, jak postel rachotila dál chodbou. „SAMA tam nejdu!“

Nemohla jsem udělat nic jiného než se nasoukat do „košile“ a roušky, co mi dali, a rozběhnout se za nimi.

6

O dvacet minut později se ale již ozval vítězoslavný zvuk malinkého novorozeného lidského stvoření, které rychle zabalili jako vánočku a položili vedle Catriony. Oči pevně zavřené, nosík jako knoflíček, malinkou nemocniční čepičku na hlavičce, bylo to překrásné miminko.

Miminko. Skutečné živé miminko. Slovo zázrak se používá příliš často, obzvlášť v souvislosti s čisticími prostředky, ale v tomto případě se to zdálo příznačné.

„Deset prstů na nohou, na rukách, 3,3 kilogramu,“ potvrdila sestra.

„Ach, díky bohu,“ řekla Catriona, nosem se dotýkala miminka, v očích měla slzy. „Co je to? Kluk nebo holka?“

„Holka,“ řekla sestřička. „Zrovna jsme jich na svět přivedli šest za sebou. Člověk by si myslel, že jde o nějaké feministické spiknutí.“

Bylo pozoruhodné, jak se zde po tom zmatku a shonu najednou rozhostil klid a naprostý úžas z toho, že v místnosti je další člověk. A z nějakého důvodu jsem si vzpomněla na den, kdy nám táta přinesl domů naši fenku Betty, které bylo pouhých sedm týdnů. Doslechl se o vrhu štěňat, která někdo opustil vedle stoky, a aniž by nám to předem řekl, přinesl jedno domů – „jen na ukázku,“ tvrdil, ale už ve chvíli, kdy ji vzal z auta a nesl ji do domu, byl do té malé rozcuchané chlupaté kuličky zamilovaný. Hned jak jsme se Sarah a mámou ten malinký uzlíček uviděly, byly jsme jím také okouzleny. Se Sarah jsme ji balily do deček, krmily jsme ji mlékem na talířku, jako by byla kočka. A pak si tu první noc vlezla tátovi na klín, když seděl ve svém oblíbeném křesle, čímž ho jasně přijala za svého páníčka.

„Je to krasavice,“ řekla zdravotní sestřička a usmála se. „Jistě, to jsou všechny. Ale tohle je andílek.“

Catriona pokývala. „Myslím, že by mohla být,“ řekla. „Opravdu si myslím, že by mohla být.“

„A jméno?“ řekla sestřička. „V poslední době jsou čím dál nezvyklejší. Měli jsme tu i několik, která nás šokovala. Minulý týden tu byl dokonce i Horatio,“ stlala postel a balila Catrionu do deky tak pevně, že se skoro ani nemohla pohnout.

„Noel řekl, že jestli to bude holka, chtěl by ji pojmenovat Noeleen,“ odpověděla Catriona. „Rodinná tradice. Všichni jsou Noelové a Noeleen – často se to plete. Ale tahle malinká princezna zcela jistě nevypadá jako Noeleen…“

„Už jsme skoro hotové,“ řekla sestřička mile. „Odvezeme vás zpět na oddělení.“ Otočila se na mě. „Pozdravujte sestru,“ dodala. „Vyřiďte jí, ať nedělá, že nás nezná, a že nám chybí, když jdeme ven. Bývala vždycky první, kdo začal s karaoke. Vždycky zpívala Nirvanu. Příjemné oddechnutí si od věčné Abby.“

Myšlenka, že bych měla jít hned teď navštívit Sarah, mi přišla dobrá. Byla jsem si jistá, že mě ráda uvidí.

Zpátky v pokoji mě Catriona poprosila, jestli bych jí nepodala telefon, aby mohla zavolat Noelovi, zatímco já jsem lehce zmatená, ale nadšená, vstřebávala celou tu neuvěřitelnou zkušenost a zaběhla jsem dolů, abych se podívala, jestli je ještě otevřený bufet. K mému překvapení otevřený byl, ale jen s posledním zaměstnancem a většinou židlí již zvednutých na stolech a s jednou velmi těhotnou ženou v noční košili, která tam jedla sendvič.

„Co se objednává pro ženu, která právě porodila?“ zeptala jsem se ženy za pultem.

„Toust s máslem,“ řekla bez váhání. „A čaj.“

„Dvakrát,“ řekla jsem, protože jsem si najednou uvědomila, že mám vlastně hlad. Od těch jednohubek už uplynula hodně dlouhá doba.

Když jsem cestou zpět do Catrionina pokoje zahýbala za roh, předběhl mě nějaký muž takovou rychlostí, jako by byl poháněný raketovým pohonem, ztěžka oddychoval a rychle vlétl do Catrionina pokoje. Musel to určitě být Noel.

Následovala jsem ho o pár minut později, poté jsem jemně zaklepala na dveře a vešla jsem dovnitř. Noel choval miminko a zíral na jeho obličejík, z jeho obličeje vyzařovalo tolik lásky! Vypadal, jako by měl blízko k slzám.

„Věřila byste tomu?“ řekl. „Věřila byste tomu, jak je má žena úžasná?“

„Noele, to je Milly, Milly, to je Noel,“ řekla Catriona slabým hlasem.

„Ale že je úžasná?“ řekl. „Mám na mysli to, že se deset let pokoušíme otěhotnět a moje úžasná žena to prostě zvládne, a dokonce porodí dřív, než je to v plánu.“ Pohlédl na Catrionu. „Ty bys nikdy nepropásla termín, že ano?“

Zakroutila očima, ale usmívala se.

Otočil se zpět na mě. „Děkuji, Milly, že jste tu byla. Nemůžu uvěřit, že jsem to prošvihnul. Byl jsem v hotelovém pokoji, po celém dni plném schůzek, zul jsem si boty, koukal jsem se z postele na televizi, nic jiného jsem neměl na práci… a pak mi zavolala Catriona!“ Vypadal zmateně. „Nikdy v životě jsem si tak rychle nezabalil a pak jsem odjel taxíkem na Heathrow.“

„Mysleli jsme si, že porod jde naplánovat stejně jako jednání,“ řekla Catriona. „Jak se ukázalo, nejde to,“ zanořila se zpět do nemocničního polštáře.

„Bude nás udržovat ve střehu, takhle malinká.“ Noel jemně políbil miminko na hlavičku. „Podívejte se na tuhle holčičku,“ řekl, „podívejte se na našeho malinkého andílka,“ usmál se na Catrionu, po tváři mu tekla slza. „Vždycky jsem si přál tenhle druh miminka. Typ holčička. Dáme jí jméno Noeleen,“ pokračoval: „Po mojí babičce a tetě a sestře…“

„Jen přes mou mrtvolu.“ Catriona se s námahou posadila. „Bude se jmenovat Lydia, po mé babičce.“

„Ale…“ a potom pokrčil rameny. „Myslím, že poznám, kdy jsem prohrál,“ znovu políbil miminko. „Vypadá to tak, že to je konec této rodinné tradice.“

Otcové a dcery. Krásná věc. Když jsem ho sledovala, jak drží Lydii u sebe a s takovým citem, pomyslela jsem si, jestli táta cítil to samé k Sarah a ke mně. „Ahoj, vy dvě,“ říkával, když přišel domů z práce. „A jak se mají moje zářící kapky radosti?“ Cítila jsem, jak mě ta vzpomínka ničí. Smutek je tak frustrující a vše pohlcující proces. Není to něco, od čeho se dá jen tak odejít, drží vás zavřené, a až když se sám rozhodne vás pustit, můžete se přidat ke všem ostatním, kteří někoho ztratili a teď už mají truchlení za sebou, vzpomínky si uchovávají ve svých srdcích, ale mohou dál žít.

„Noeli,“ řekla Catriona, která se rychle dostávala do formy a zase získávala zpět kontrolu nad veškerým děním, „zítra ráno tady budeš muset zůstat, protože mám jednání. A budu muset v agentuře zajistit chůvu, což možná bude chvíli trvat…“

„Jednání?“ řekl Noel a téměř se při tom smál.

„Ano, jednání. Je v deset ráno.“

„Nemůžeš jít na jednání,“ řekl a vypadal ohromeně. Zjevně byl na Catrioninu pracovní morálku zvyklý, ale tohle už bylo asi trochu moc i na něj.

Chvilinku se zdálo, že to nechápe, jako by ani trochu nebyla zvyklá vysvětlovat své činy. „Nemůžu? Nemůžu? Noeli, nikdy za celou svou kariéru jsem nezameškala schůzku s klientem. S Milly jsme pracovaly na odpovědi. Peter Gregory na mě spoléhá.“

„Jsem si jistý, že Milly je schopná vše pár dní vyřizovat sama.“

Catriona ho ignorovala. „Uvidíme se ráno, Milly.“

„Dobře,“ otočila jsem se k odchodu.

„A Milly?“ řekla. „Ani nevím, jak ti poděkovat za pomoc při odpovědi Gregorymu a taky za to, že jsi tu pro mě byla… a pro Lydii.“

Když jsem vyšla z nemocnice, ponořila jsem se do ticha noci. Bylo to, jako když vyjdete z diskotéky, hluk a zmatek necháte za sebou. Zdvihla jsem ruku. Trochu se třásla. Ale zvládla jsem to. Zažehnala jsem další záchvat úzkosti a přežila jsem.

Když jsem přecházela nemocnicí ke geriatrickému oddělení Svaté Terezy, abych vyřešila hádanku, kterou byla má mladší sestra Sarah, měla jsem ze sebe dost dobrý pocit.

7

Byl stále ještě duben, takže noc byla studená, a ve tmě jsem viděla jen málo osvětlené značky, které mě směrovaly ke Svaté Tereze. Vydala jsem se tmou po rozbitých cestičkách na místo, kde pracovala Sarah. Propletla jsem se vzadu kolem kuchyní a přešla jsem neupravovaný pozemek ke geriatrickému oddělení.

Už od té doby, co bylo Sarah asi tak devět let a byla posedlá sledováním The Flying Doctors, což byl seriál, který se odehrával v australské divočině a zdravotníci tam létali vodními letadly a každý den museli řešit nové drama, které se týkalo nějaké hrozné nemoci, si plánovala, že se stane zdravotní sestřičkou. Máma nám musela zcela přeorganizovat životy, abychom vždy byly doma ve čtyři odpoledne. Během dospívání trávila Sarah každou neděli dobrovolničením v centru pro lidi s problémy s učením a s tělesnými hendikepy. Když se pak vrátila domů, vysprchovala se, převlékla a vyrazila s kamarády do grungeových klubů. Na praxi potkala Hugha, a když dostudovali – on se stal lékařem –, strávili osmnáct měsíců v uprchlickém táboře v Senegalu. Sarah je velmi dobrý člověk. Ale v poslední době jsem cítila, že se něco děje. A ona o tom nechtěla mluvit. Se mnou určitě ne. Možná by moje nečekaná návštěva mohla Sarah ukázat, jak moc tady pro ni jsem a jak velkou o ni mám starost. Možná by se mi zase mohla začít svěřovat.

Geriatrické oddělení u Svaté Terezy bylo ve velmi zanedbané budově, kterou jako by nikdo nechtěl, tmavě zelená barva se odlupovala, v nápise nad dveřmi chyběly všechny samohlásky. Byl to starý panelák, který ani zdaleka nebyl praktický a ani trochu se nepodobal mému nablýskanému pracovišti.

Zazvonila jsem na zvonek, a když cvaknul zámek, zatlačila jsem na dveře, a hned jak jsem je otevřela, zakopla jsem o kýbl, do kterého chytali vodu, jež protékala střechou po nedávném dešti.

Sestra s unavenýma očima sedící v recepci ke mně zvedla oči.

„Dobrý den,“ řekla jsem až příliš radostně. „Jsem Milly Byrneová, sestra Sarah. Je tady?“

„V tuto dobu sem obvykle návštěvy nechodí,“ řekla. „Děje se něco?“

„Ne, neděje!“ řekla jsem. „Jen jsem měla cestu kolem, tak jsem si řekla, že se zastavím.“

Zapsala jsem se do knihy návštěv, kterou ke mně posunula. „Je u Ollieho, myslím. Poslední pokoj vlevo.“ Hlavu zase sklonila zpátky k obrazovce počítače.

Celá budova a chodba byly tak málo osvětlené, že by člověk potřeboval infračervené brýle, aby se po nich mohl pohybovat. Nejspíš potom, co tu člověk už nějakou dobu pracuje, získá schopnost pohybovat se po chodbách, aniž by narážel do zdí.

Našla jsem ji v pokoji na konci chodby, jak sedí na kraji postele a povídá si se starým pánem. A kdyby na sobě neměla jasně modrou uniformu, tak by Sarah vypadala jako vždy, dlouhé hnědé vlasy zamotané nahoře na hlavě do neupraveného drdolu, její tetování – skvrna nejasného tvaru, kterou si nechala udělat před lety v Thajsku – vykukující z bot. Držela ho za ruku a mluvila jemným hlasem, ujišťovala ho, poslouchala, a dokonce se i usmívala. Ani jsem si nevzpomínala, kdy jsem ji naposledy viděla se usmívat.

„Zajdi do knihovny a půjč si ji tam,“ říkal Ollie. „Změní ti život.“

„To udělám,“ řekla. Její úsměv byl tak milý, jako by byl za odměnu.

„Je to génius,“ pokračoval Ollie. „Malcolm Gladwell. Zapamatuj si to jméno.“

„Zapamatuju, Ollie,“ řekla, stále tichým hlasem a pomalu vstala a posunula se na konec jeho postele. „A zařídím, abyste měl hned ráno svůj čaj,“ dodala, když kontrolovala jeho kartu. „Vím, že ho máte rád horký,“ zvedla tácek s jehlami a malými mističkami na tabletky.

Usmál se na ni. „Vařící,“ řekl. „Ne tu vlažnou břečku.“

„Teď se trochu vyspěte, ano?“

„Možná…“ řekl. „Když budu mít štěstí. Dřív jsem to bral jako samozřejmost, ale teď je spánek přepychem.“

Připadala jsem si jako špeh, když jsem je poslouchala a sledovala. Neměla jsem sem chodit, takhle se vměšovat do jejího pracovního života. Udělala jsem krok dozadu, otočila jsem se a chystala se utéct.

„Milly!“ Sarah téměř upustila tác.

„Omlouvám se!“ zamumlala jsem bezmocně a cítila jsem se příšerně.

„Proboha!“ hlasitě zašeptala. „Co tu sakra děláš?“

„Omlouvám se… já…“

„Děje se něco? Je něco s mámou?“

„Ne, nic se neděje,“ řekla jsem. „Jen jsem si řekla, že se zastavím.“

„Zastavíš?“ Zavrtěla hlavou a podívala se na mě, jako by mi už opravdu přeskočilo. „Tohle je společenská návštěva? Ty jsi pila?“

„Byla jsem u porodu,“ zablekotala jsem, zoufale jsem se to snažila vysvětlit. „Catrioně se narodilo miminko. Lydia. Byla dlouho v práci a praskla jí voda a její manžel, Noel, byl v Londýně, takže to nestihl, ale potřebovaly jsme něco připravit na zítřejší ráno, tak mi zavolala, a nakonec jsem skončila u porodu!“ Zaskočená skutečností, že jsem opravdu byla u porodu, jsem se zaculila na Sarah, která na mě hleděla s kamenným výrazem. „A pozdravuje tě tvoje kamarádka Maria a vzkazuje, že karaoke bez tebe není ono. Zjevně tam jede už jen Abba. Každopádně jsem si řekla, že se za tebou zastavím na čaj…“

Nějak se mi podařilo přestat mluvit, zoufale jsem jí chtěla říct o tom, že jsem zase skoro měla záchvat úzkosti, a chtěla jsem se jí svěřit, a ona aby mi řekla, že mi bude dobře a že se s tím nebudu potýkat navždy, že už nebudu muset bojovat s černou hrůzou a že radost a zábava se zas navrátí do mého života. A také jsem chtěla, aby mi řekla, co se s ní děje, abych jí mohla poradit a říct jí, že všechno bude dobré. A ze všeho nejvíc – ze všeho nejvíc – jsem chtěla vědět, jestli jí taky ještě pořád chybí táta jako mně, nebo jestli se jí to podařilo zaškatulkovat a jít dál. A bylo tu ještě něco: chyběla mi. Chyběla mi ta holka, která plakala, když se nemohla dívat na svůj oblíbený australský seriál, ta osoba, která si pouštěla Nirvanu až příliš nahlas, ta žena, která mě vždy dokázala rozesmát, druhá zářící kapka radosti.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Stále s tebou.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.