Simon Conway

NEZNÁMÝ

KALIBR

Přeložil Pavel Pokorný

THE STRANGER

Copyright © Simon Conway 2020

Extract from The Hollow Man from Collected Poems 1909–1962

by T. S. Elliot published by Faber and Faber Ltd.

Translation © Pavel Pokorný, 2021

ISBN 978-80-242-7704-2

Všechny postavy v této knize jsou fiktivní a jakákoliv podobnost se skutečnými osobami, žijícími či mrtvými, je čistě náhodná.

Pro Stana

S díky Nicku Sayersovi, Paddymu Nicollovi, Sapně Malikové, Simonu Mortonovi, Jasonu Aranconovi, Audrey Gillanové, Johnu Robbovi, Robu Williamsovi, Alaně Eissové, Davidu McKieovi, Joeu Hallovi, Rachel Brockové, Peteru Bouckaertovi, Johnu Montgomerymu, Tomu Meredithovi, Philu Robertsonovi a Sarah Smithové.

kéž mohu také nosit

takové promyšlené masky

krysí srst, vraní peří a kříž z latí

T. S. Eliot: Dutí lidé*

Přel. Jiří Valja

CIA, tajné, pouze pro vnitřní potřebu

30. března , 02.05

Vážený pane ministře,

naši přátelé na východě nás informovali, že drží ve vazbě teroristu známého jako Pyrotechnik a jeho manželku (v sedmém měsíci těhotenství).

Zařídili jsme jejich převzetí a naše letadlo je dopraví do vaší země. Bude nezbytné, aby je během letu doprovázel někdo z vašich agentů a dohlížel na Pyrotechnikovu manželku.

S poděkováním a úctou,

CIA, tajné, pouze pro vnitřní potřebu

Londýn

SE1

5. dubna

NALÉHAVÉ SDĚLENÍ MINISTRU ZAHRANIČNÍCH VĚCÍ

V návaznosti na zprávu od z Londýna

1. Gratuluji vám k tomu, že Pyrotechnik bezpečně dorazil. Jsme rádi, že jsme tímto způsobem mohli vám a vaší zemi projevit pevnost vzájemných vztahů, jež v posledních letech budujeme.

2. Informace, které vedly k Pyrotechnikovu zajetí, pocházely z britských zdrojů. Jsme si vědomi toho, že jsme nehradili náklady letecké přepravy, ale máme velký zájem spolupracovat s vámi při jeho výslechu.

3. Rádi bychom k vám vyslali jednoho z našich agentů; je obeznámen s případem a mluví arabsky. Ocenili bychom, kdybyste mu umožnili přímý výslech Pyrotechnika. Zavolám vám, abychom si to potvrdili.

PRVNÍ ČÁST

AROGANCE

Jak budeme vůbec válčit, když se všichni dívají?

David Brooks

1

Vizážista

Nic nenapovídá, že by se tento den měl nějak lišit od těch ostatních.

Vězeň škrtne zápalkou. Světlo ozáří mrtvou mužskou tvář s podlitinami kolem očí a tmavou popáleninou táhnoucí se od spánku po líci až k čelisti. Zápalka dohoří. Vězeň škrtne další. Trochu se mu třesou ruce. Než rozsvítí dost svíček na to, aby se mohl pustit do práce, spotřebuje několik zápalek.

Z kanystru u dveří si nabere do plastové misky vlažnou vodu a z plastového sáčku odsype na hladinu pár vloček mýdla. Sáhne ke stropu, kde se přes celou místnost táhne šňůra na sušení prádla a na ní pověšené hadry připomínají netopýří křídla. Látka je tuhá jako lepenka, musí ji několikrát ponořit do mýdlové vody, než změkne natolik, aby se celý hadr vešel do misky. Muž jej několikrát namočí a vyždímá. Když je s tím hotov, klekne na podlahu vedle mrtvého. Než začne, odříká stručnou modlitbu. Šeptá, aby ho neslyšely stráže za dveřmi. Snaží se ke každému tělu přistupovat s péčí a ohledy, ale času je málo. Jakmile se pustí do práce, postupuje rychle a bez váhání. Vlhkou látkou utírá z mužovy tváře a krku špínu, saze a zaschlou krev. Všimne si, že po stranách šíje a na ramenou se už začínají objevovat namodralé posmrtné skvrny.

Několikrát vymáchá hadr a voda v misce postupně zčerná. Jednou ji vymění, špinavou vyleje do odpadu v rohu místnosti a vezme si z kanystru čistou. Protože nejde elektřina, drží se pokud možno poblíž dveří, u svíček. Neví, kolik toho v místnosti ještě je.

Jiným hadrem osuší muži obličej. Tiskne tuhou, kožovitou látku na studené a vlhké maso tak dlouho, až nasákne vlhkost a změkne. Když skončí s přípravou, sáhne do vaku pověšeného na hřebíku na stěně. Uvnitř je vybavení pro jeho řemeslo: kosmetika a nařezané kousky houbičky, štětce a špachtle, tampony, použité zubní protézy a skleněné oči. Začne s korektorem. Má jej ve velkých plastových tubách ve dvou odstínech. Vymačká korektor z tuby na mužovu kůži jako barvu a pak jej pomocí malých kostiček houbičky rovnoměrně rozetře: žlutý odstín přes modřiny a na podlitiny kolem očí, zelený na otevřenou ránu na tváři. Potom přijde na řadu vrstva tekutého matujícího pudru. Namíchá jej z palety tak, aby odpovídala barevnému odstínu mužovy pleti, a pak jej nanese na tváře, kolem očí, na nos, na bradu a na krk. Přes tuto vrstvu aplikuje další mejkap a pomocí bavlněných tamponů přidá trochu barvy kolem očí a na tvářích.

Naskočí elektřina. Muž nejprve uslyší ze svítidel na stropě bzukot připomínající hmyz, pak ho zasáhne děsivá předtucha a místnost brutálně zaplaví světlo.

Ten vězeň býval hercem, vystupoval na pódiu i na obrazovce. Jeho profese spočívala ve vyprávění příběhů. Ale veškerá jeho slovní zásoba by nedostačovala k popsání hrůzy, kterou vidí.

Na betonové podlaze leží v řadě dvanáct nahých těl s propadlými hrudníky a vyzáblými končetinami: devět mužských a tři ženská. Ženy jsou nejhorší, neboť vězeň žije s neustálým strachem, že mezi nimi jednou bude jeho žena.

Dnes ne.

Vidí, že žádné z těch těl nebude jen tak. Jeden z mužů má staženou kůži z obličeje, na to bude potřeba silná vrstva mejkapu z vězňových tenčících se zásob. Stráže se budou rozčilovat a nadávat mu, že plýtvá. Další muž má hlavu oddělenou od ramen, ale stětí proběhlo téměř čistým řezem a vězeň s jistotou odborníka ví, že to bude potřeba v podstatě jen poskládat k sobě.

Všimne si, že jedna z žen má vyražené oko. Od chvíle, kdy něco takového uviděl poprvé, ho ve snech pravidelně navštěvuje hračka z dětství, plyšový medvídek, kterému chybělo oko. A on matce nedovolil, aby mu jej přišila. Medvídek k němu mluví sborem hlasů. Všechny touží podělit se s ním o svá tajemství a on se snaží naslouchat, ale když se vzbudí, nic si z toho nepamatuje.

Žije a pracuje v budově, která dřív sloužila osmanským vládcům a dnes ji používají k výslechům. Když s touhle prací začínal, týdně bývalo jedno či dvě těla a měl víc času k zamaskování ran, ale teď má pocit, jako by se plahočil na nějaké strašlivé tovární lince, nucen k hazardnímu tempu, jako akrobat na visuté hrazdě, neustále v nebezpečí pádu. Tolik těl, tolik práce – často uvažuje, jaké krveprolití se musí venku odehrávat, že má tak pravidelné dodávky.

Když je se všemi dvanácti hotov, uloží tuby, dřevěnou krabici s paletou, houbičky a štětce do plátěného vaku a zaklepe na dveře.

Fotograf je mohutný chlap načichlý cigaretami. Má zplihlý knír a nezdravě bledou poďobanou tvář. Každý den chodí v té samé kožené bundě. Na opleteném popruhu nosí přes rameno postarší polaroid. Když jde proud a nemusí používat drahocenné bleskové žárovky, které nosí po kapsách, mívá mnohem lepší náladu. Prohlédne si řadu těl. Pokud je s nějakým aspektem vězňovy práce nespokojený, jen odfrkne a ukáže na to místo a vězeň přidá mejkap. Když je fotograf spokojený, postupně pořídí snímky těl od ramen nahoru. Vězeň má za úkol odebírat fotografie vylézající z polaroidu a mávat s nimi, dokud neuschnou.

Pak je položí mrtvým na prsa.

Když jsou hotovi, fotograf zaklepe na dveře a počkají, až přijde patolog. Nemluví spolu, nedívají se na sebe. Fotograf si zapálí cigaretu. Vypadá podivně nervózně, skoro jako by měl strach.

Vězeň zavře oči a snaží se nadechnout trochy toho kouře, který fotograf vydechuje.

Patolog je drobný chlapík v bílém laboratorním plášti se skvrnou od inkoustu na náprsní kapse. Přižene se s obvyklým duchem nepřítomným výrazem a s několika úředními obálkami, které podá vězni – jednu pro každého mrtvého. Postupuje od těla k tělu, porovná fotografii s tváří a pak ji podá vězni, aby ji připevnil sponkou k prvnímu listu ve složce. Fotograf u dveří si zapálí další cigaretu.

Když patolog dokončí prohlídku, přebere si jednu po druhé složky, aby do každé doplnil v úmrtním listu přirozená smrt a podepsal.

Stojí u konce řady těl, když se patolog začne třást. Vzhlédne. Jejich pohledy se setkají.

Zajíkavým hlasem šeptne: „Jste Pyrotechnik?“

Vězně to šokuje. Tohle jméno neslyšel už léta. Od doby, co ho naposledy vyslýchali.

Patolog se chvěje strachem. Vězeň střelí pohledem po fotografovi, který stojí na druhém konci místnosti a vypadá, že nic neslyšel. V dobách, kdy vězně ještě mučili, chtěli tohle slyšet ze všeho nejvíc, napřed Arabové – Egypťané, Íránci, Iráčané – a pak spousta jiných národností; Američané, Rusové, Britové: Ano, jsem Pyrotechnik!

A tak, hlavně z toho důvodu, že pravda je příliš složitá na vysvětlování, se vězeň otočí na patologa a kývne hlavou.

Strážní odvedou vězně zpátky do jeho cely v podzemí.

Když míjí ostatní cely, občas na něj zavolá nějaký hlas, ale už dávno se naučil nereagovat. Nikdo z těch, které sem zavřou, tu dlouho nevydrží. Vězni připadá, že kromě stráží je jediným dlouhodobým obyvatelem této budovy on. A ani stráže tu dlouho nevydrží.

Vstoupí do své cely a s úlevou zjistí, že mu vynesli kbelík a na kamenné desce, která mu slouží jako postel, na něj čeká hrnek černého čaje, miska vařených brambor a oliv a patka tvrdého chleba. Zamknou za ním dveře.

Jí rukama. Sní brambory, bere do prstů olivy, saje jejich hořkou dužinu a pecky plive na zem. Pak pečlivě vytře misku do čista chlebem, který namočil do čaje, aby se mu lépe žvýkal. Za tu dobu, co je ve vězení, se mu začaly kývat zuby. Když dojí, položí misku na podlahu a rozbalí hrubou deku, kterou ráno složil pod polštář nacpaný kapokem.

Sfoukne svíčku, natáhne se na kamennou desku a uvažuje nad tím, jak zvláštní to byl den. Předpokládá, že to byl den a ne noc, ale s jistotou to neví. Ve vězení nejsou nikde hodiny ani přirozené světlo. Nikdo nenosí náramkové hodinky, ani patolog. Vězeň prostě předpokládá, že pracuje během dne. Má za to, že vyšetřovatelé jsou noční bytosti; že se jim nejlépe pracuje v noci. Dny patří jemu, aby zakrýval jejich zločiny. Když slyší chodbou přicházet stráž a v zámku zarachotí klíč, vnímá to jako ráno. Je to rutina, která utváří jeho život. Napadne ho, že je to vlastně úžasné, jak si člověk dokáže vytvořit pocit rytmu i v těch nejhorších podmínkách. Teď je to snazší, než to bylo ze začátku. Když se tu octl, napřed ho zavřeli do cely blíž k povrchu a špatně se mu spalo. Denně ho vyslýchali. A pak jako by na něj zapomněli. Když došli k názoru, že jim může být užitečný jinak, přemístili ho do nejhlubšího podzemí, kde jsou zdi tak silné, že už nemusí poslouchat řev ani cítit pálící se maso.

Nemá tušení, jak dlouho jej vězní. Neví, kolik narozenin mezitím uteklo, kolik shromáždění strýců a tet, neteří a synovců. Počítá s tím, že už se žádného z těch příštích nezúčastní. Budou nejspíš probíhat v jeho nepřítomnosti. Jen blázen by se upínal k naději. Jednou přijde chvíle, kdy nebude schopen nějaké zranění zamaskovat nebo dojdou zásoby šminek. Nebo někde někdo dospěje k rozhodnutí skoncovat s tím absurdním předstíráním, že oběti mučení umírají z přirozených příčin. Pak přestane být užitečný. Je smířený s tím, že je stejně postradatelný jako těla, která denně čekají srovnaná v řadě na jeho péči. Už dávno usoudil, že na jeho dřívější identitu zapomněli. Proto ho patologova otázka naprosto ohromila.

Je tam venku někdo, kdo si tě pamatuje? Někdo, komu na tobě záleží?

Pak ucítí hluboké zadunění, stěny se zachvějí jako při zemětřesení a na tvář mu dopadne sprška kamenné drti. Vnější svět zaklepal.

Je to turbulentní projev zájmu. V jedné chvíli hleděl vězeň do tmy, v příští se celý jeho svět otřásl v základech a on se nechráněný a znovuzrozený octl v oslepujícím světle.

Po zemětřesení se ozve střelba, práskání dveřmi a dupot na chodbě.

Posadí se na posteli.

Slyší volání: „Je tu někdo? Je tu někdo?“

„Jsem tu zavřený!“ zakřičí a zavrávorá vpřed.

Ve dveřích to zapraští a otevřou se. Něčí ruce ho popadnou za lokty, cítí na sobě tlak lidských těl. Někdo mluví, ale vězeň nedokáže rozpoznat slova. Táhnou ho z cely chodbou ven, na prudké denní světlo. Na chvíli je zmatený, nejen slunečním světlem, ale také protože mu připadá, že se ve vzduchu vznášejí papírové konfety. Pak pochopí, nač se dívá, a pocítí náhlou vlnu nadšené radosti.

Úmrtní listy! Všechny ty úmrtní listy shořely na popel!

Vlečou ho po kupě suti do prudkého svahu a pak kolem zkrouceného vraku náklaďáku. Strčí ho dozadu do dodávky, která vyrazí branou do rozbořeného města.

Sedí vmáčknutý mezi dvěma muži a poprvé po více než deseti letech spatří ve zpětném zrcátku svůj odraz. Ihned odvrátí pohled a raději sleduje zničený svět kolem.

Míjejí vypálená auta a hnijící odpadky, ulice ucpané hromadami cihel a sutě, zničené budovy, které tu stávaly stovky let.

Projedou kolem trosek mešity, kam se jako kluk chodil modlit, kolem prázdného bazaru, jehož starodávné uličky teď blokuje rozbité zdivo, kolem ubohých rozvalin jeho základní školy a opuštěného školního hřiště.

Vrátil se na scénu a sbor recituje: „Nejlepší je se nenarodit.“

2

Banket Atlantické rady

Frank Booth, bývalý britský ministr zahraničí a nynější řadový poslanec, stojí s vytrčenými lokty v koupelně apartmá hotelu Hay Adams a dva konce černé hedvábné stuhy mu ochable visí v brunátných prstech. Hledí na sebe do zrcadla a Margaret, se kterou je třicet let ženatý, buší na dveře.

„Franku! Jak dlouho tam ještě budeš?“

„Jen minutku.“

Uvažuje, jestli to zkusit ještě jednou: horem a spodem, nebo spodem a horem? Jako by to těm Američanům nebylo jedno. Ale britský velvyslanec bude mít řádně uvázaného motýlka a není těžké představit si, jak povýšeně by na něj hleděl, kdyby se snížil k předvázanému motýlku.

Do prdele.

Má mohutné a žilnaté ruce, příliš velké na tak delikátní činnost; nejsou to ruce člověka, který se živí hlavou, ale někoho, kdo se narodil jako dělník, soustružník nebo tkadlec, někoho stvořeného pro britskou průmyslovou revoluci. Pečlivě v sobě skrývá tu část svého já, která se ve Whitehallu odjakživa cítí jako vetřelec. Ještě i teď. Ale bez ohledu na to, kdo tvoří jeho publikum, zvládá vždycky nasadit úsměv. „Ten tvůj nevkusný výraz,“ říká tomu jeho sarkastická, příliš sarkastická nejmladší dcera Emily. Pro něj je to nezbytný štít, základní výbava úspěšné politické kariéry. Spolu s jistotou, že má pravdu, s tím proudem síly stoupajícím ze slabin.

„Teď je řada na mně,“ naléhá zpoza dveří Margaret.

Aspoň že jim dali slušné apartmá.

Odemkne dveře a jeho žena vtrhne dovnitř v podprsence a kalhotkách. Štěstí, že se udržuje ve formě cvičením pilates a důslednou dietou a že ho stále přitahuje, když je to zapotřebí.

„Ukaž, já ti s tím pomůžu,“ řekne a přebere od něj konce motýlka. „Nehrb se. Stůj rovně. Cos tu dělal takovou dobu?“

„Měl jsem telefon.“

Za ty roky, jež strávil jako ministr, se některé z nejzávažnějších rozhovorů odehrály ve stísněném soukromí toalety, často ve vlaku cestou za voliči nebo od nich. Bavil se s Američany a člen osobní ochranky hlídal hned za dveřmi.

„Drž klidně. Kdo to byl?“

„Bridget.“

Zatímco si Margaret v ložnici fénovala vlasy, volala mu Bridget, jeho literární agentka, která právě snídala v Dubaji.

„Co chtěla?“

Vzdychne. Nechce se bavit o obsahu té telefonní konverzace. Další zatracená potupa v životě plném potup. „Říkala, že chtějí, abych to něčím oživil. Třicet let v britské politice a přední místo na světové scéně v časech globální krize je nakladateli zřejmě málo.“

„No, to je absurdní.“

Bridget byla vemlouvavá, jak to jen umí, vrněla na něj do telefonu, zatímco seděl na okraji vany. Určitě přitom ležela v hotelové posteli, před sebou podnos s vajíčkem a složeným bílým ubrouskem. Na sobě hedvábné pyžamo. „Co třeba vaši kolegové, sex, drogy, alkohol… rozumíte. O nic víc nejde. Záhlaví, které by táhlo. Chtějí, aby to byla fakt pecka, Franku. Věřte mi. Přece chcete, aby vaše paměti lidi četli, a jim na tom záleží zrovna tak. Je to prostě jen v určitém ohledu maličko fádní. Trošku mdlé. To neříkám já, to oni. Musíme se snažit, aby se to prodávalo v supermarketech, Franku.“

„A co moje analýzy?“

„Ty jsou samozřejmě důležité! Jistě. A těch by tam chtěli taky víc. Co třeba takhle Irák – jak uvažoval ministerský předseda?“

„A cos jí na to řekl?“ zajímá se jeho žena, zatímco prostrkává složený konec motýlka uzlem. Pak odstoupí, rezolutně zatahá za obě strany a utáhne motýlka do správného tvaru. „Doufám, že jsi ji s tím poslal někam.“

„Říkala, že to chtějí propagovat.“

„Když jim poskytneš klepy?“

„Ne vyloženě klepy. Interní informace. Tedy, tak trochu. Byl jsem u toho, když se rozhodovalo o klíčových věcech.“

Jeho žena jen mlčky zakoulí očima a vystrnadí ho z koupelny. Teď není čas znovu se dohadovat nad tím, co všechno bylo kolem války v Iráku dobře nebo špatně. A z tónu mužova hlasu je jí jasné, že je to nepříjemné téma i pro něj.

Frank poodejde k bližšímu ze dvou oken ložnice a pohlédne do noci. Jejich apartmá poskytuje vyhlídku na symetrickou zeleň Lafayette Square s prázdnými lavičkami a vojenskými sochami a na světlem zalité sloupoví severní fasády Bílého domu. Prezidentovy rezidence a hlavního pracoviště: centra světové moci.

Frankovi opravdu došlo, že už není ve vládě, když nastoupil do výtahu. Kabina stála a nikam nejela. S pocitem neurčitého podráždění se rozhlédl a pak si s jistými rozpaky uvědomil, že tam kromě něj není nikdo, kdo by zmáčkl tlačítko.

Nikdo, kdo by mu nosil kabát a červený dřevěný kufřík, symbol ministerské pozice, nikdo, kdo by ho navigoval úskalími denního rozvrhu nebo mu na zadním sedadle ministerského jaguáru poskytl stručnou analýzu, nikdo, kdo by dohlížel na jeho aktivity, nikdo, kdo by stál na stráži před dveřmi vlakové toalety, zatímco on v soukromí vyřizuje telefonát s americkým ministrem zahraničních věcí.

Jeden jeho bývalý kolega z vlády, který je teď členem Sněmovny lordů, se začal představovat slovy „býval jsem někdo“. Mohlo by to působit smutně, ale na tom bývalém kolegovi je jasně znát, že je se svým osudem spokojený – pokud bylo Boothovi známo, zastává několik placených neexekutivních postů ve správních radách soukromých firem pracujících pro ministerstvo obrany. Není proč ho litovat. Sedí si v radách přesně těch soukromých firem, které sídlí v blýskavých výškových budovách za řekou Potomac, jen pár mil od místa, kde teď Frank Booth stojí.

Býval jsem někdo. Frank si neuměl představit, že by on něco takového vypustil z úst.

On je to, co je: řadový britský poslanec snažící se vyjít s platem; kluk, který vyrůstal jako syn neurvalého otce v řadovém domě z červených cihel; první v rodině, kdo to dotáhl na univerzitu. S manželkou se seznámili na demonstraci proti jadernému zbrojení. Byl politikem sloužícím své zemi v jedné z nejvyšších pozic, byl mužem, kterého okolnosti donutily činit určitá těžká a někdy i bezohledná rozhodnutí. Zpočátku měl za to, že bude činit jen dobro, ale život ho naučil smířit se s tím, že svět je zlý.

Jedna kolegyně, která má teď ve straně velký vliv, ho svého času charakterizovala slovy: „Je prohnaný jako krysa, má přijatelné způsoby a špetku přirozené inteligence.“

Ohlédne se po manželce, která vyšla z koupelny a míří k posteli, kde má položené šaty – pořád ještě v plastovém obalu tak, jak přišly z čistírny.

„Uvažoval jsi o tom, co mu řekneš?“

S bývalým ministerským předsedou – svým ministerským předsedou – se naposledy viděl v jižním transeptu katedrály svatého Pavla při mši na připomínku Afghánistánu. Moc si toho neřekli. Během mše Franka neustále rušilo, jak se bývalý britský ministr financí, který se tehdy načas stal premiérem, marně snažil číst v programu mše, mačkal jej v dlani a ohýbal sem a tam. Bylo mu ho líto, i když mu z primitivních důvodů byl zároveň trochu k smíchu.

„Ani ne,“ přizná. „Počítám, že nebudeme mít moc šancí si promluvit.“

Doma ve Spojeném království už je bývalý britský ministerský předseda odepsaný, ale tady v Americe je pořád ještě někým.

„Je ti zavázaný,“ poznamená Margaret a oblékne si šaty.

„Myslíš?“ zarazí se Frank. Pravda je, že k němu byl vždycky loajální.

„Zapni mi to.“

Otočí se k němu zády a zatáhne břicho, zatímco jí Frank zapíná zdrhovadlo od kostrče až k šíji.

„A je to,“ řekne s úsměvem.

V kapse mu zavibruje telefon. Sáhne pro něj a hledí na identifikaci na displeji – Neznámý volající.

„Frank Booth,“ ohlásí se.

„Dobrý den, pane Boothe, neznáme se, tady Kirsty McIntyreová. Jsem žurnalistka z Guardianu.“

Skotka: mírný náznak přízvuku z Glasgow. Její jméno je mu z novin povědomé – diplomatická korespondentka? Zahraniční politika? Bezpečnost? Tvář si ale nevybaví. S Guardianem má komplikovaný vztah. Levičáckou metropolitní elitu nemá zrovna v lásce a oni jeho také ne. „Co pro vás mohu udělat, paní McIntyreová?“

„Ráda bych se vás zeptala na pár věcí týkajících se doby, kdy jste zastával funkci ministra zahraničních věcí.“

Odvrátí se, znovu přistoupí k oknu a zadívá se do noci. Upře pohled na mohutný dub u vchodu do parku.

„Rád vám odpovím na jakékoliv otázky,“ opáčí. To říká vždycky. A nasazuje k tomu ten nevkusný výraz v obličeji.

„Ty otázky se týkají jistých dokumentů, ke kterým jsme se dostali.“

„Pokračujte.“

Koutkem oka zaregistruje ve tmě za parapetem náhlý pohyb na střeše Bílého domu: mihne se tam temný obrys lidské postavy. Prolétne mu hlavou, jestli se na střechu nedostal nějaký vetřelec, ale okamžitě si uvědomí, že je to určitě odstřelovač měnící pozici.

„Patří k nim jisté dva faxy.“

„Nerozumím vám.“

„Dva faxy.“

„Nezlobte se, ale jsem zaneprázdněný. Mohli bychom přejít k věci?“

„Ano, vím o tom, máte ten banket Atlantické rady. Přijde tam spousta důležitých lidí. Tam se budete jistě cítit jako doma, viďte?“

Vzdychne. „Paní McIntyreová, k věci, prosím.“

„Jedná se o to, že ty faxy našli v Damašku v budově používané syrskou výzvědnou službou. Víte, ten typ místa, kde mučí lidi. A týkají se vydání a vyslýchání muže známého pod přízviskem Pyrotechnik. Pamatujete si to jméno?“

Najednou má pocit, že z té klimatizace jde hrozná zima.

„Pokračujte.“

„Máme fax, který podle našeho názoru pochází z CIA. Mluví se v něm o tom, že jejich letadlo přepraví Pyrotechnika a jeho těhotnou ženu do Sýrie.“

„Mluvili jste o tom s CIA?“

„Ne. Ještě ne. Ale samozřejmě to uděláme. Spolehněte se.“

„Z toho, co mi povídáte, bych řekl, že to budete muset probrat s CIA.“

„Pane Boothe, víte, budu s vámi jednat na rovinu, on je tu ještě ten druhý fax. Z Londýna. Je pro syrského ministra zahraničí a máme za to, že jej poslala vysoká představitelka MI6 jménem Samantha Burnsová.“

„Aha.“

„Pane Boothe, byla britská vláda, v níž jste pracoval jako ministr zahraničních věcí, zapletena do Pyrotechnikova zajetí, vydání do Sýrie a výslechu?“

„Paní McIntyreová, to vám skutečně nepovím. Jak už jsem řekl, ministr zahraničních věcí nemůže vědět o všem, co výzvědné služby provádějí.“

„Ano, pane Boothe, jsem si vědoma, že jste na to upozornil už mnohokrát. Ale teď se vás ptám na tuto konkrétní záležitost.“

„Skutečně nevím, o čem mluvíte.“

„Schválil jste, aby se MI6 zapojila do Pyrotechnikova výslechu?“

„Odvolávám se na svou předchozí odpověď.“

„No tak, pane Boothe, tady přece nejsme u soudu. Jen se snažím zjistit pravdu. Náš zdroj ve Whitehallu tvrdí, že jste to schválil vy.“

„Myslím, že už jsem vám toho řekl dost.“

„Schválil jste účast MI6 na Pyrotechnikově mučení?“

Frank ukončí hovor.

„Franku?“

Otočí se k manželce.

„Vypadáš děsně,“ zhodnotí ho.

„Není to nic, s čím bych si měl dělat hlavu.“

Hledí na něj s povědomým unaveným výrazem někoho, kdo už v životě musel překousnout hodně zklamání. „Copak jsi provedl?“

„Byla to jen pitomá novinářka, co se snaží vykutat nějakou špínu,“ odpoví a vyloudí na tváři úsměv. „Moc ti to sluší. Tak šup, jdeme na ty Američany.“

3

Sbírání kompromitujícího materiálu

Juda Lyon, agent britské tajné výzvědné služby SIS, známější spíše jako MI6, stojí po vojensku s napřímenou páteří pod vysokým stropem sálu skotské národní galerie a hledí na ohromné nezarámované plátno měřící nejméně čtyři na čtyři metry. V pravé ruce svírá smotanou brožuru k expozici a roztržitě s ní poklepává o stehno. Na první stránce brožury stojí citát z knihy Usedlíci ze Silverada, v níž Robert Louis Stevenson vylíčil svou svatební cestu: „Nejsou žádné cizí kraje. To jen cestovatel je cizí.“

Ty obrazy Judu podivně znepokojují: připadají mu jako nějaký zlověstný sen nebo vzpomínka. Jejich tvůrce je sice mezinárodně proslulý, ale podle toho, co stojí v brožuře, jej nelze nijak zařadit – je to muž bez hranic. Narodil se v Edinburghu, ale dětství prožil v USA, na Jamajce a v Indii. Rodiče se často stěhovali. Chodil postupně do devíti škol. Teď tráví čas střídavě na Jamajce a v Kanadě, kde pracuje jako učitel. Jeden jeho citát zní: „Jsem všude cizí. Ale kdo je vůbec odněkud?“

Judův imigrantský původ je podobně exotický a fragmentární, protkaný neslučitelnými žilkami konformity a kriminality: dědeček s cigárem v zubech přepadal banky, otec byl excentrický a zasmušilý generál.

Ačkoliv Juda působí společensky a uhlazeně a jeho curriculum vitae je přehlídkou pozic ve státních institucích, má v sobě jisté samotářství a nepřizpůsobivost. Jeho oddanost službě kalí rostoucí nedůvěra k autoritám. A nosí v sobě neukázněnou touhu po pravdě, která se ozývá bez ohledu na tichý hlásek snažící se nabádat k opatrnosti.

* * *

Obraz, před kterým už deset minut postává, ho zneklidňuje. Juda se octl na životní křižovatce a má nepokojnou mysl, takže se mu dlouho nedaří pochopit, odkud ten neklid pramení.

Je to velká olejomalba, která podle popisku zobrazuje mocný, starobylý symbol. Znázorňuje muže s hubenýma nohama a rozprostřenými, téměř průhlednými křídly, stojícího na temném útesu s nezměrnou hlubinou za sebou. Moře v odlivu se třpytí vodní pěnou a obloha má temně fialový odstín, jen uzounký proužek světlejší modré na obzoru naznačuje příchod úsvitu.

Juda si náhle uvědomí, čím to je, že mu ten obraz připomíná Abú Ghrajb. Vlastně to vypadá jako negativ nebo rentgen neblaze proslulé fotografie, muže v černém ponču s kápí na hlavě stojícího na bedně s pozdviženými pažemi jako netopýřími křídly. Jeden z mnoha amatérských digitálních snímků ukazujících bezejmenné vězně s hlavami v kápích a americké vojenské policisty křenící se do fotoaparátu. Zveřejnění těchhle fotek bylo momentem, kdy ideální představy o Americe z osmnáctého století vzaly za své. Tehdy začali lidé akceptovat to, co si už beztoho uvědomovali – že všechny ty hezké řeči o svobodě a modernizaci Iráku byly jen pláštíkem pro jasnou agresi a hluboko vrostlé kulturní pohrdání. Pochopili, že Západ zabředl do ohavného konfliktu, který hned tak neskončí; do konfliktu, který teď, po více než deseti letech, stále roste, proměňuje se a infikuje velké části zeměkoule.

Na Judově pravé hýždi spočine dlaň v kožené rukavičce a něžně zmáčkne.

„Na copak myslíš?“

Julie je i ve svých milovaných lodičkách od Louboutina o hlavu menší než on, ale v jejích očích tečkovaných barvou mědi planou ohýnky, v jejím úsměvu je znát nenasytnost a hlas má svůdně zastřený.

„Zasnil jsem se,“ odpoví.

„Pojďme zpátky do postele.“

Vrátí se do hotelu Balmoral a rozdávají si to na hedvábném povlečení s absurdně hustou vazbou. Julie ho obkročí, prohne páteř a prsty jedné ruky si zajede mezi stehna. Juda se z jejího obočí lesklého potem, zarudlých tváří a hypnotického rytmu kyčlí narážejících na jeho nohy domýšlí, že už brzo bude, a uvědomí si, že není příliš pozadu.

„Píchej mě, ty kluku židovská!“

Má na sobě černé punčochy, korzet s vosím pasem a ty lodičky od Louboutina. Juda odhaduje, že jen ty lodičky a na zakázku šitý korzet, co si nechala i do postele, přišly na nejmíň tři tisíce liber. A to nepočítá šperky – už samotný kámen v tom prstenu musí mít třikrát, čtyřikrát větší cenu. Je to zcela nepřiměřené platu státního úředníka, který pobírá její manžel, a spíš to bude souviset s jeho údajnými vazbami na firmu Valkyrie Group. Tahle neprůhledná soukromá vojenská firma registrovaná v Panamě slouží ruské rozvědce jako zástěrka.

Korzet skrývá strije, ty jsou zřejmě její jedinou slabinou. Vypadá to, že věkový rozdíl patnácti let mezi nimi ji nijak netrápí. A proč by měl? Dostala to, co hledala, když zveřejnila svůj profil na internetové stránce pro nezávazné vztahy. Její požadavky byly zcela konkrétní: pohledný, způsobný a mužný partner s vojenským držením těla, univerzitním vzděláním v oboru dějin umění a hustými vlasy. A ačkoliv by ve vedení výzvědných služeb neradi otevřeně popisovali metody, jakými dosahují svého, i oni získali to, co chtěli: pronikli do blízkosti jejího muže, diplomata pracujícího ve službách vojenského atašé na ruské ambasádě.

A pokud jde o Judu, mohlo by se zdát, že si nemá nač stěžovat. Julie je v posteli tak náruživá, jak slibovala na internetu. Dává se do toho celá a těší ji, když si ji bere. Na veřejnosti se umí krotit, zato v ložnici je bez zábran. Juda má ale zvídavou náturu, takže neumí utišit hlásek, který se ptá: Tak k tomuhle ses upsal, když jsi sliboval bránit vlast? Že budeš dělat návnadu?

Julie se udělá s ústy otevřenými dokořán a bujné, draze pěstěné vlasy jí splývají na ramena. Juda ji brzy následuje.

Svalí se z něj, leží vedle sebe s rozhozenými pažemi a nohama a oddechují. Juda bezmyšlenkovitě zírá na dokonale bílý rozlehlý strop a v mysli se mu nezván zjeví obraz okřídleného muže na temném pobřeží.

„Ty jsi duchem bůhvíkde, co?“

„To víš, že jsem tady.“

„Jsi miláček.“

Julie mluví anglicky tak, že i ty nejkrotší něžné výrazy vyznívají směšně.

Závěrečná scéna se nečekaně odkládá. Čelisti pasti zůstávají otevřené. Dnes nedojde na noční zaklepání na dveře, na ponižující vytahování sbírky pornografických textových zpráv a názorných selfie snímků, které Juda už několik týdnů pečlivě sbírá, ani na slzy a obviňování. A na návrh zkušeného kolegy špiona, že se o tom manžel nemusí dozvědět, pokud bude Julie svolná ke spolupráci. Místo toho usnou jeden druhému v náruči a probudí se osvěžení a spokojení na světě.

Něco se stalo.

Sedí zrovna každý na jednom konci vany plné pěny, když zazvoní telefon. Je to Totty, který si hraje na Judova bratra.

„Babičce se přitížilo. Chtěla by tě vidět.“

„Přijedu co nejrychleji.“

Juda zavěsí a omluvně se zakření na Julii.

„Moc se omlouvám.“

Julie ohrne rty. Poprvé z ní cítí opravdový hněv. Není zvyklá na to, aby ji někdo nechal, a navíc Juda ji chce opustit v momentě, kdy si výjimečně dokázali pro sebe utrhnout víc než jen pár hodin. Asi v tom hraje roli i fakt, že ona je jedináček a její rodiče jsou mrtví, zatímco Juda má pro účely této operace početné fiktivní příbuzenstvo, což mu umožňuje používat různé komunikační prostředky. Babička v posledním tažení je kód pro „koukej se co nejrychleji dovalit na Vauxhall Cross“.

Uvažuje, co se muselo stát, aby si to vynutilo tuhle zprávu. Byl prozrazen? Julie sice nejeví žádné známky podezření, ale lze předpokládat, že žena, která úspěšně zvládá podvádět přímo pod nosem tyranského a násilnického manžela pracujícího pro GRU, ruskou vojenskou rozvědku, je nejspíš dokonalá lhářka. Jistě, nabízí se i jiné vysvětlení. Její manžel možná ví, že se nechala chytit do pasti, ale ona to neví. V takovém případě bude nejpravděpodobnějším cílem jeho hněvu ona.

Juda vyleze z vany, sáhne pro osušku a mokrýma nohama šlape po pokoji, zatímco jej hlásek v hlavě plísní: Co provedla, že si tohle zasloužila? Jak ses mohl takhle spustit?

Otázky se vynořují jako bublinky ve vodě.

4

Popraviště

Roland Totty čeká na Judu v příletové hale, ale místo toho, aby ho zavezl do Londýna, zamíří po dálnici na západ a pak odbočí na Hungerford.

„B. se vzteká,“ prozradí mu, zatímco jedou krajinou. Totty vždycky působí dojmem, že má zvláštní nadání číst v náladách B., ale Juda se domýšlí, že je tomu právě naopak. A proto si ho B. drží při sobě. Jako užitečného idiota.

„Proč?“ zajímá se Juda.

„V Guardianu na něco kápli. Vyhrožují, že to zítra zveřejní.“

„A co?“

„To neříkala.“

Samantha Burnsová, jinak známá jako Šéfka, ale častěji zvaná prostě B., žije na farmě v odlehlé vesnici v západním Berkshiru. Povídá se, že tam bydlí samí vysloužilí státní zaměstnanci z Whitehallu a z výzvědných služeb. Ta vesnice leží v soutěsce, v úzké rokli s příkrými stěnami, kterou neteče řeka. Úbočí spadají z křídové skály, jíž dominuje šestimetrové dřevěné popraviště, středověká šibenice.

Totty bezstarostně projíždí po úzkých cestách se strmými okraji lemovanými hustými živými ploty ze šípkových růží a řešetláku, až odbočí na štěrkovou příjezdovou cestu a zastaví u okapu cihlového a kamenného venkovského domu s doškovou střechou. Oba vystoupí z vozu. Ačkoliv si B. Judu vyhlídla v armádě a pečlivě kultivovala jeho kariéru, je u ní poprvé na návštěvě doma. Má z toho pocit, jako by ho připouštěli k žárlivě střeženému tajemství. Ať už v Guardianu přišli na cokoliv, musí to být hodně kompromitující, když to stálo za takové porušení protokolu.

Totty zaklepe litinovým klepadlem na bytelně působící dubové dveře a netrpělivě zaluská prsty.

Když se otevřou dveře, stojí za nimi Camilla Churchová. Ale ne, pomyslí si Juda bezmocně. Tady ne, teď ne. Camilla ho sjede pohledem od hlavy k patě, ale do očí se mu nepodívá. Juda pocítí náhlé bodnutí smutku, když si všimne, že už zase nosí snubní prsten.

„Běž dál,“ vybídne ho Camilla chladně. „Čeká na tebe. Ty ne,“ pohlédne na Tottyho. „Počkej v autě.“

B. stojí v kuchyni, rádoby ležérně oblečená ve vyžehlených džínsách a dokonalém tmavomodrém kašmírovém svetru, s perlami kolem krku. Vlasy má vyfoukané a u očí trochu mejkapu. Je tam také nějaký neznámý muž, nepochybně Američan, s bujnou pěstěnou kšticí, v zapnuté kostkované košili, bavlněných kalhotách s puky a mokasínech s rovnou podešví.

„Vítám vás, Judo,“ pronese B. „Děkuji, že jste se dostavil tak rychle.“ V pohledu, který upírá přímo na něj, je znát upřímnost, a pokud se vzteká, dobře to skrývá. Je stejně vyrovnaná jako při jejich prvním setkání ve vybombardovaném městě v Afghánistánu.

„Co se děje?“ ozve se Juda a sleduje, jak jeho bývalá milenka míří kuchyní ke kávovaru. Camillin půvab v sobě nemá nic něžného ani útěšného. Je ve střehu a čiší z ní přezíravost – od nového sestřihu na krátké platinové mikádo po ostré lokty a vysoké kožené kozačky.

„Objevil se Nasruddín ar-Rakká,“ řekne Camilla.

Judovi chvíli trvá, než mu dojde, jak hrozná je to zpráva. Tohle jméno naposledy slyšel na přistávací ploše vojenské letecké základny v Pákistánu. Na ranveji stál elegantní šípovitý letoun Gulfstream a vysocí Američané v černých oblecích, povznesení jako Tolkienovi elfové, postávali a čekali, až Pákistánci vyřídí se Syřany papírování kolem Nasruddínovy těhotné ženy.

To letadlo tam přistálo na necelou půlhodinu, a když zmizelo, Juda předpokládal, že už to jméno v životě neuslyší.

„Pojďme se projít,“ pronese B. „Provětrat si hlavu.“

V komoře si vyberou ze spousty zablácených gumáků nejrůznějších velikostí a Američan vezme zavděk také vlněnými ponožkami. Vydají se pěšinou do kopce a Totty jde kus za nimi. Minou svažitou pastvinu s ovcemi a další s bažantnicemi, pak vkročí do tunelu propleteného hloží a konečně jsou nahoře.

„Tady stojíme na nejvyšším bodu Berkshirské pahorkatiny,“ poučuje je B. „A zároveň je to vlastně i nejvyšší bod celé jihozápadní Anglie.“

„Vždycky mi přišlo divné, proč se tomu říká Berkshire Downs,“ poznamená Američan.

„Keltské dun znamená kopec,“ vysvětlí B.

Juda se dívá do údolí s vesnicí a saským kostelem uprostřed a říká si, že je to pro B. vlastně typické, jak se tu skrývá všem na očích. Její soukromý úkryt je od Londýna, co by kamenem dohodil. Jako kdyby tu krajinu tady schválně zohýbala ona, aby unikla nechtěné pozornosti.

„Co to je támhle?“ zeptá se Američan a ukáže na druhou stranu údolí, kde stojí mohutný kůl s břevnem nahoře. „Všiml jsem si toho cestou sem.“

„Popraviště,“ odpoví B. „Použili to jen jednou, v sedmnáctém století. Visely tam všem na očích mrtvoly nevěrné ženy a jejího milence.“ Juda hledí na šibenici a představuje si, jak kolem ní krouží černé vrány. Camilla vedle něj zachovává kamenný výraz. Všichni chápou, o čem je řeč. „Od té doby slouží jako varování.“

„Ar-Rakká,“ vysloví Američan.

B. se zlehka dotkne Judova předloktí, což si vyloží jako narážku, aby zareagoval. „Nasruddín ar-Rakká, známý též jako Pyrotechnik, vyráběl nálože pro al-Káidu. Je zodpovědný za smrt pětadvaceti britských vojáků, kteří padli do komplikované léčky v Iráku v roce 2004,“ začne vykládat. „Po tom útoku z Iráku utekl a vystopovali jsme ho v Pákistánu, kde ho na základě námi poskytnutých informací o dva roky později dopadla pákistánská rozvědka.“

„Tvrdili jste nám, že bude možné vytěžit z něj cenné informace,“ pronese Američan.

B. vzdychne. „Vzhledem k jeho minulosti a k mezím, v rámci nichž jsme operovali, jsme došli k názoru, že pravděpodobně nebudeme moci vyvinout takový nátlak, aby nám odhalil něco podstatného.“

„Takže jsme ho na vaši přímou žádost vydali Syřanům,“ dodá lakonicky Američan.

B. na něm spočine pohledem kantorky potýkající se s nevýslovně tupým žákem. „V té době jsme předpokládali, že bude možné s tamním režimem spolupracovat.“

„Jistě,“ pokrčí Američan rameny. „Glasnosť v Damašku.“

„Co se vlastně stalo?“ zeptá se Juda.

„Někdo mu pomohl utéct z vězení,“ odpoví Američan.

„Nevíme to jistě,“ protestuje Camilla.

„Je to na YouTube.“

B. je zvednutím paže umlčí. „Víme, že ozbrojená skupina spolupracující s Islámským státem zaútočila koncem minulého týdne na syrskou vládní budovu na předměstí Damašku a zveřejnila videozáznam útoku. Ze sklepa osvobodili vězně. Možná je to Nasruddín ar-Rakká.“

„Totty mi v autě řekl, že se novináři z Guardianu k něčemu dostali,“ podotkne Juda.

„Bohužel to vypadá, že Syřané měli v papírech pořádek,“ odpoví B. „Objevily se dva dokumenty, faxy. Jeden od našich amerických přátel a jeden od nás. Po tom útoku je v budově našla nějaká místní aktivistická podzemní skupina. Mluví se v nich o tom, že CIA Nasruddína předá, a o tom, že se jeho výslechu v Sýrii má účastnit agent britské tajné služby.“

„Zbav nás od novinářů, ó Pane,“ vzdychne Američan.

„Už se jich nezbavíme,“ odpoví B. „Nic s tím nenaděláme. Je to pro ně jako bolavý zub. Nedají tomu pokoj. Ministerský předseda dal jasně najevo, že se to bude muset vyšetřit. Ustanovili vyšetřovací komisi.“

Američan zavrtí hlavou. „Říkali jsme vám, ať to necháte na nás, ale prosadila jste si, že tam pošlete někoho svého.“

„Našli ho díky našim informacím,“ odpoví B. „Měla jsem na to právo.“

„My se v tom angažovat nebudeme, Samantho,“ řekne jí Američan.

„Je mi to úplně jasné,“ odpoví B. rázně. Pak se otočí na Camillu. „Doprovodila byste našeho přítele zpátky do domu? Potřebuji si s Judou v klidu popovídat.“

„Ovšem.“

Juda je skoro až překvapený, že Camilla ještě nezacvaká podpatky.

„Doufám, že to ustojíte, Samantho,“ řekne Američan.

„Nemějte obavy,“ odpoví B. „Jsem ještě ve formě.“

Mlčky stojí a čekají, až Camilla a Američan projdou svažitým průchodem v hlohu a vydají se k vesnici.

„Na naše nejbližší spojence už se nemůžeme spoléhat,“ promluví B., když jsou z doslechu. „Začali se chovat nevyzpytatelně a nekonzistentně. Ta politika, kterou teď vedou, je jenom škodolibý cirkus.“ Vzdychne a pohlédne na něj. „V Sýrii je děsný binec. Nepotřebujeme, aby se tam někdo jako Nasruddín motal a zhoršoval to.“

„Chápu.“

„Vypadáte unaveně. Musí to být těžké předstírat zájem. Tedy v emočním smyslu.“

Zírá na ni a nechápe, o čem to mluví.

„S Julií,“ vysvětlí B.

„Nikdy jsem nepředstíral, že jsem do ní zamilovaný,“ odpoví nejistě.

„A co ona? Má pro vás slabost?“

Zaváhá. „Je zvyklá dostávat to, co chce. Těžko hádat, jak se srovná s odmítnutím.“

„Tak či tak, stahuji vás z té operace.“

Juda kývne hlavou. Nepřekvapuje ho to. Proč by ho sem volala, kdyby s ním neměla jiné plány? Ale znepokojuje ho, když si představí, jaké to bude mít důsledky. Pracuje na Julii už pár měsíců. A sakra, líbí se mu. Pomohla mu překonat tu záležitost s Camillou.

„Budete muset vypovídat před vyšetřovací komisí,“ vysvětluje B. „Ministerský předseda rozhodl, že ji povede Chuka Odechukwu.“

„To jméno mi nic neříká,“ odpoví Juda.

„Je to právník z úřadu vlády, pracuje pro Bezpečnostní radu státu. Je velmi ambiciózní. Postaví se k tomu svědomitě. Čekám od vás upřímnost a otevřenost. Máte to v sobě? Upřímnost a otevřenost.“

„Jistě.“

Jeho pozornost upoutá nějaký náhlý pohyb. Na zemi se třepotá jedovatě žlutý motýlek. Když se tam podívá pozorněji, zjistí, že motýla obklopil houf drobných černých mravenců a začínají jej trhat na kusy.

„A budu od vás potřebovat ještě něco. Něco, co půjde mimo komisi.“

„Oukej.“

„Chci, abyste ho našel.“

„Nasruddína?“

„Ano.“

Tak kvůli tomuhle jsou tady, nahoře na kopci.

„Camilla vám obstarala někoho k ruce,“ řekne. „Budete mít hezky stranou diskrétní místečko jen pro sebe, ale s přístupem k nejnovější výzvědné a sledovací technice.“

„A když ho najdu?“

B. se zahledí přes jihovýchodní Anglii směrem k Lamanšskému průlivu. „Použijeme střelu. Po 11. září se Američané pustili do zadržování a vyslýchání a nemusím vám vykládat, co z toho bylo za nepříjemnosti. Nemohli pak držet nepřátelské bojovníky zavřené na svém území, museli si vymyslet, kam s nimi. Začali je vydávat třetím stranám, které měly více zkušeností s tím, jak vytěžovat informace, ale s tím byly také nepříjemnosti. Upřímně řečeno, nejčistší je vyřídit to dronem.“ Pak B. obrátí pozornost k němu. „Camilla vám bude schvalovat cestovní výlohy a bude váš kontakt, pokud byste se potřeboval se mnou spojit. Zvládnete s ní pracovat?“

„Mám na vybranou?“

Z toho, jak na něj B. hledí, je odpověď zřejmá. „Chci najít Nasruddína, a rychle. Je to jasné?“

„Ano.“

„Vím, že vám mohu důvěřovat, Judo.“

„Ano.“

„Pojďme domů. Manžel upekl koláč.“

Juda se dívá po motýlovi na zemi, ten už ale zmizel do posledního ždibíčku.

V kuchyni není po Američanovi ani stopy. Camilla naviguje Judu k židli u stolu a dá mu šálek čaje, kus piškotu a nový zabezpečený laptop se čtečkou otisků prstů. Pak s ním začne probírat přístupové procedury. Když se k němu skloní, uvědomí si Juda, že používá Chanel No. 5, osobitou vůni, která mu vždycky připadala zároveň provokativně sexy i neproniknutelná jako brnění; parfém, který u ní dosud nezaregistroval.

„Poslala jsem ti odkaz na video toho útěku z vězení,“ řekne. „Do zítřka se na to podívej.“

Neodpoví. Snaha ovládat se v její přítomnosti ho zmáhá víc, než je schopen si přiznat.

„Zítra přesně v devět tě bude Chuka čekat na Vauxhall Cross,“ řekne mu.

„Oukej.“

„Totty tě odveze domů.“

„Oukej.“

„Pořád bydlíš na Shoreditch High Street?“

„Ano.“

Zakroutí nad tím hlavou. „Kdy si konečně najdeš něco svého?“

„Znáš mě, vyhovuje mi každá postel, hlavně ať není moje,“ neudrží se Juda.

„Nechci se s tebou hádat,“ odpoví Camilla.

Vyprovodí ho k autu a zaťuká klouby prstů na sklo, aby vzbudila Tottyho. Pak se otočí k Judovi.

„Hlavně si pamatuj, pro koho pracuješ, a soustřeď se na úkol, který jsi dostal.“ Výraz její tváře trochu roztaje a Juda zaregistruje náznak soucitu. Camilla o jeho pocitech vůči B. ví. „Drž se na uzdě, Judo.“

5

Boříme zdi

Juda se vynoří z hloubi Old Street Station a zamíří na východ, směrem ke čtvrti Shoreditch. Zatímco kráčí po Rivington Street, lidská masa houstne: z hospod a restaurací přetékají na chodník lidé s pivem či cigaretou. Juda si cestou koupí v bengálském obchůdku na rohu láhev polotučného mléka a pak se staví u Vietnamců pro misku hovězí pho. Za pultem, u kterého stojí frontu k pokladně, zabírá celou stěnu až ke stropu fotomontáž žádostí o vízum pro rozvětvené příbuzenstvo majitele podniku.

Loftový byt jeho přítele Sandžaje je ve slepé uličce hned u Shoreditch High Street, v nejvyšším podlaží bývalého celního skladiště, kde později dřely ženské u šicích strojů. Teď obývají nižší patra startupy obchodující s fungl novými algoritmy. Na chodníku před domem je k vidění to, čemu Sandžaj s oblibou říká „hipsterský pozdní sběr“: hubená, tetovaná vtělení eduardovských cestovatelů a norských rybářů si tu vychutnávají řemeslné pivo.

„Pardon,“ zamumlá Juda, proklouzne mezi nimi a sáhne pro klíče.

Sandžajova obsese ohledně zabezpečení sice možná hraničí s paranoiou, nicméně masivní klíče od jeho bytu působí uklidňujícím dojmem. Jsou to takové ty patentní, od kterých vám udělají kopii, jen pokud si přijdete s dokladem od zámku, a jsou čtyři: jeden od masivních dřevěných dveří na ulici a tři od kovových dveří do bytu. Juda vyjede nákladním výtahem až nahoru, pokývne hlavou do bdělé bezpečnostní kamery skryté v černé kouli nad Sandžajovými dveřmi a hned po vstupu vypne alarm. Zavře za sebou všechny tři zámky a zamíří po navoskované dřevěné podlaze do kuchyně.

Schová mléko do Sandžajovy velké nerezové německé ledničky, ve které není nic než plechovky kávy z ezoterických zdrojů, a usadí se na jednu ze stoliček u kropenatého pozinkovaného kuchyňského pultu, aby si snědl svou pho, dokud je horká. Prosklenou stěnou hledí na shluk nepřirozených a dětinsky pojmenovaných mrakodrapů v centru: Okurka, Vysílačka, Struhadlo na sýr, Konzerva šunky.

Když dojí, zajde do hlavní ložnice a otevře skříň. Rozhrne řadu Sandžajových identických obleků a dřepne si. K solidní vnitřní cihlové zdi je přišroubovaný elektronický sejf. Juda zadá kód a sejf se s cvaknutím otevře. Uvnitř je trojice anonymních mobilů, každý označený jinou barvou izolační pásky, další čtyři ještě nerozbalené, zásoba SIM karet, neregistrovaná pistole ráže 9 milimetrů Glock 17 se dvěma plně nabitými zásobníky, detektor rádiových vln s rozsahem 10 MHz až 25 GHz a dvě tašky na zdrhovadlo. V jedné je hotovost v různých měnách, v druhé zásoba pasů – o některých jeho zaměstnavatelé nevědí. Juda vytáhne mobily a rozloží je na kuchyňské lince. Přidá k nim i přístroj označený žlutou páskou, který si přivezl z Edinburghu.

Všechny je zapne.

Tři zavibrují. Červený, žlutý a zelený: dva zmeškané hovory od sestry Hannah, zpráva od Julie se stručným Zavolej mi a nahraný vzkaz od jeho terapeutky, která mu připomíná, že pokud se nedostaví na sezení, bude to muset nahlásit jeho zaměstnavateli.

Na žádném z mobilů není nic od Camilly.

Nejde mu do hlavy, proč je B. takhle přinutila ke spolupráci. Camilla o to rozhodně nestojí o nic víc než on. Zauvažuje o tom, jestli jí nemá zavolat, ale nepříjemné vzpomínky na porozchodovou monomanii mu zadrží ruku. Když se vrátila k manželovi, několik měsíců jí často posílal textové zprávy v nočních hodinách, kdy by si každý měl rozmyslet, co a kdy píše.

Klid, napomíná se. Měj rozum. Nevolej jí. Natočí vodu do konvice.

Zavibruje červený mobil. Zase sestra Hannah. Juda zaváhá, nechce se mu do toho, ale i když si říká, že se obejde bez příbuzných, nelíbí se mu představa, že by o ni přišel. Měl by se snažit, kvůli ní. Přijme hovor.

„Judo?“

„Slyším.“

Její hlas se chvěje a je v něm znát rozmrzelost.

„Dlouho jsme tě neviděli.“

„Byl jsem zaneprázdněný,“ odpoví. Jak přesně, to nevysvětluje a sestra to také neřeší. Nemůže se ho vyptávat, kde byl. Jako nejstarší a jediný mužský potomek v rodině, kde vládne dysfunkce, má Juda jistá privilegia.

„Přijeď ve čtvrtek,“ řekne. „Chystám večeři.“

Jeho sestra touží po šťastné rodině a on je ingrediencí, bez níž se to neobejde.

„Jsi moc hodná, ale…“

„No tak, co ti to udělá.“

„Když já nevím.“

„Děje se něco?“

Nemůže jí říci, že ho rozhodil dvojitý úder: jednou ranou bylo přímé setkání s bývalou milenkou, se kterou má výslovně zakázaný jakýkoliv kontakt, druhou nepříjemně živá vzpomínka na roli, kterou sehrál v pochybné operaci v rámci takzvané „války s terorismem“.

„Jen pracovní záležitosti,“ odpoví. „Jsem v pohodě, vážně.“

„Tak přijeď. Hoď to všechno za hlavu. Holky by byly fakt zklamané, kdybys v dohledné době nedorazil na návštěvu. Jsi jejich oblíbený strýček.“

„Jsem jejich jediný strýček.“

„Slib mi, že přijedeš.“

Vzdychne. „Přijedu.“

„To je senzační.“ Její hlas se změnil, působí šťastně, dokonce nadšeně. „O půl osmé tě čekáme.“

„Tak na shledanou.“

„Budu se těšit.“

Oba zavěsí. Juda se cítí lépe. Uvaří si kávu a odnese si ji ke kuchyňskému pultu, kde čeká jeho nový laptop. Působí tak zlověstně, jako by se jím startovaly mezikontinentální balistické střely. Spustí jej, klikne na ikonu štítu a otiskem pravého ukazováčku se přihlásí na zabezpečený server. E-mail od Camilly neobsahuje žádný text, jen video jako přílohu. Je pojmenované Boření zdí č. 24. Náhled souboru ukazuje záběr mužovy hlavy. Mučedník. Má postavu medvěda, husté křoví vousů a na hlavě černý šátek se symbolem Islámského státu.

Juda zvedne ke rtům černou neslazenou kávu a spustí přehrávání.

Sebevražedný útočník stojí u náklaďáku, má shrbená ramena a ruce v kapsách. Je oblečený ve špinavě bílém šalvar kamízu, očividně by potřeboval o několik čísel větší. Zvedne pohled ze země a nejistě zamžourá na něco či někoho mimo záběr.

„Je čas, aby ses smířil s Bohem,“ řekne mu kameraman arabsky, ale zdá se, že mu muž nerozumí. Vypadá schlíple.

„Omlouvám se,“ řekne anglicky s rozeznatelným yorkshirským přízvukem. „Neumím se vyjadřovat. Kéž bych to svedl. Všichni to ode mne očekávají. Nejsem dobrý řečník.“ Vytáhne ruce z kapes a nervózně si sáhne na krk. Na to, jak je rostlý, má překvapivě drobné dlaně. „Jako… bych měl uzel na jazyku. Kéž byste mě pochopili. Slova, která se ode mne čekají… by mi měla jít od srdce. Prostě to nedokážu.“

Utrápeně zavrtí hlavou.

„Mluv anglicky!“ nabádá ho kameraman.

Mučedník se zatváří překvapeně. „Oukej…“

„Džihád!“

Mučedník zvolna přikývne. „Oukej.“

Nadechne se a vydechne.

„Oukej.“

Konečně upře zrak přímo do kamery a Juda spatří záblesk zvířecího strachu, zoufalého duševního boje lidského tvora, který se snaží zachovat fazónu tváří v tvář bezprostřední smrti. „Dělám to pro Alláha, pro jeho slávu. Jsem šťasten, že mohu obětovat svůj život. Skutečně. Aby mohli osvobodit mé bratry z Asadova vězení, kde je… mučí a mrzačí. Jsem tu, abych pro ně dnes vydechl naposledy. Nelituji toho. Nemrzí mě to ani trochu…“

Do záběru vkročí zakuklený bojovník s kalašnikovem a položí mučedníkovi ruku kolem ramen. Namíří ukazovák do kamery – není jasné, jestli to gesto má znázorňovat střelnou zbraň, nebo jde odkaz na šahádu a víru v Boží jedinost. Mučedníkovi to vyrušení zřejmě vadí, ale pak se připojí. Přistoupí k nim další bojovník. Všichni napřahují ukazovák: odsouzenec k smrti dělá opičky pro kameru.

Záběr přejede zleva doprava. Konvoj vozidel stojí v řadě v úzké uličce poničené bombardováním, suť je nahrnutá na hromadách po stranách. V čele konvoje stojí buldozer, v podomácku zhotoveném pancéřování zbývá jen úzký průzor pro řidiče. Za ním čeká mučedníkův náklaďák a pak řada dodávek plných ozbrojenců.

„Jedeme! Jedeme!“

Kameraman natáčí, jak mučedník za řevu dieselových motorů leze do kabiny náklaďáku. Buldozer za rachotu pásů vyrazí vpřed. Kamera se obrátí nalevo a filmuje buldozer, který dojede na konec ulice a zatočí doprava. Téměř ihned nato se ozve střelba. Projektily odskakují z pancéřování, zatímco buldozer pokračuje k cíli.

Pak projede ulicí náklaďák a za ním první dodávka. Když míjí kameramana, muži ho vytáhnou k sobě na korbu. Na náklaďáku Juda zahlédne pyramidu leteckých pum svázaných dohromady a propojených svazky ostře růžové detonační šňůry. Když auto zatočí za roh, kameraman zabere buldozer, který se zdviženou radlicí proráží bránu ve vysoké zdi a pak zatočí stranou, aby uvolnil cestu vozidlům za sebou.

Přišla řada na mučedníka a ten nezaváhá.

Náklaďák se vřítí branou dovnitř, přejede zaprášené prostranství a nabourá do vchodu nízké kamenné budovy připomínající bunkr. Na okamžik jako by se zastavil čas. Pak nálož exploduje. Mohutná detonace – záběr kamery se bláznivě zazmítá, úlomky kamení zabubnují o zem a všechno náhle přikryje hustý oblak valícího se kouře. Někdo křičí bolestí a někdo jiný nadšeně jásá. Kameraman se spustí z korby dodávky vzadu na zem.

Kolem běží nějací chlapi a bez míření střílejí do dýmu. Kameraman nejistě vstane a pustí se za nimi. Ve špinavě šedém mračnu vyvstávají neurčité tvary. Muž se na chvilku skrčí za dvěma střelci pálícími zpoza hromady suti. Sklouznou po hromadě dolů k němu a v kratičké pauze mezi výstřely je slyšet, jak si vymění několik stěží slyšitelných slov v jazyce, který Judovi nezní povědomě. Stiskem klávesy zastaví přehrávání, vrátí záznam a pustí si tu komunikaci ještě jednou. Rozhodně to není arabsky.

Spustí znovu přehrávání.

Kameraman vyběhne vpřed přes prostranství a dorazí k okraji velkého kráteru. Exploze odkryla sklepení pod budovou a bojovníci se spouštějí po kouřící stěně kráteru mezi kusy rozbitého betonu a zkroucené a propletené armování, aby se rozptýlili v podzemních tunelech. Kameraman zamíří spolu se dvěma z nich do rozeklaného otvoru prudce se svažující kamenné chodby. Hrubé zdi jsou z neomítnutého kamene. Pak chodba přestane klesat. Po obou stranách jsou v pravidelných vzdálenostech hluboké výklenky a v nich kovové dveře. Mnohé jsou pokroucené a otevřené a odhalují prázdné cely. Bojovník křičí, aby zjistil, jestli tu někdo zůstal naživu.

„Je tu někdo? Je tu někdo?“

Ozve se hlas, někdo volá: „Jsem tu zavřený!“

Bojovníci jásají a chvalořečí Boha. Na konci chodby otevřou zástrče na dveřích, které dosud drží zavřené. Z cely se vypotácí muž v rozedrané kombinéze.

„Přišli jsme tě vysvobodit, bratře,“ řekne jeden z bojovníků.

Zvednou ho, přehodí si jeho paže přes ramena a vlečou ho chodbou ven, ke slunci. Videozáznam končí.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Neznámý.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.