Aly Martinezová

PSÁNO S NADĚJÍ

IKAR

WRITTEN WITH YOU

Copyright © 2019. WRITTEN WITH YOU by Aly Martinez

All rights reserved. The moral rights of the author have been asserted.

Translation © Anna Poskerová, 2021

ISBN 978-80-249-4587-3

Předmluva

WILLOW

„Proč?“ zakřičela jsem a tělem mi cloumal pocit zrady, zatímco Hadley seděla naproti v druhém rohu místnosti úplně sjetá. Zelené oči (jen o jeden odstín odlišné od mých) měla rozostřené a žilami jí bezpochyby proudil kokain. Zhruba od našich šestnácti se stal její oblíbenou drogou.

„Můžeš zmlknout?“ vyštěkla a přehodila si nohy přes opěrku židle.

„Porodilas dítě!“ Zamávala jsem deníkem ve vzduchu a pak ho po ní hodila. Ani se mu nesnažila vyhnout.

Našla jsem ho společně s asi dvanácti dalšími v krabici, kterou mi poslala do Puerta Rica. Překročila jsem hranici jejího soukromí, když jsem si je přečetla? Zřejmě ano. Ale po desetiletí stráveném s Hadley v nejrůznějších odvykacích centrech, nespočtu nocí, kdy jsem ji hledala a neměla tušení, jestli je mrtvá, nebo živá, jsem si je přečetla bez špetky výčitek. Doufala jsem, že aspoň maličko nahlédnu do života Hadley Banksové.

Měla se ke mně stěhovat.

Měla si dát život do pořádku.

Měla být střízlivá.

Ale…

Letenku, kterou jsem jí koupila, nikdy nevyužila.

Na několika kreditkách měla dluhy ve výši stovek tisíc dolarů.

A minulou noc, poté co mi přečtení jejích deníků vyrvalo srdce z těla, jsme ji s Beth našly napůl nahou ve známém drogovém doupěti ve Philly.

S jistotou se dalo říct, že Hadley nebyla v pořádku.

A čím víc jsem četla, tím víc jsem si uvědomovala, že ani nikdy nebyla.

Moje dvojče, jen o tři minuty starší než já, nikdy obchodní centrum, kde byli naši rodiče zavražděni, neopustilo. Ta nevinná osmiletá holčička, která si vyšla toho dne s rodinou ven, při té tragédii zemřela. Samozřejmě ne fyzicky. Po té události urazila ještě mnoho kroků, většinu z nich ve snaze utéct hrůzám toho dne. Co ale měla udělat, bylo následovat mě – rovnou na terapeutické sezení.

Byla jsem ukázkou mentálního zdraví? Rozhodně ne.

Zvažovala jsem, že svůj život skončím.

Většinu času jsem trávila uvězněná ve strachu vlastní mysli.

Budila jsem se v agonii hrůzy, při níž mi fantomové střely znovu pronikaly tělem.

Nikdy jsem ale nepřestávala bojovat za to, aby mi bylo lépe.

Sdílely jsme s Hadley v životě spoustu věcí.

Matku.

Otce.

Narozeniny.

Odraz v zrcadle.

Ale naše zkušenosti v tom nákupním centru nemohly být rozdílnější.

Hadley byla poslední osobou, kterou toho dne po střelbě našli. Když byla vystřelena první rána, stála jen několik metrů ode mě a mačkala spoušť foťáku, aby dodělala moji roličku filmu. V chaosu se mi ztratila, a až později jsem zjistila, že ji pošlapal dav vyděšených mužů a žen. Měla zlomenou ruku, ale nikdo se nezastavil, aby jí pomohl. Nikdo ani nezaregistroval, že to vystrašené dítě vůbec existuje. Nějak se jí ale podařilo dostat k čínskému bistru, kde vlezla do malé skříňky, zavřela se v ní a malou vnitřní kličku držela zavřenou tak pevně, že měla prsty celé zkrvavené a rozedřené.

Trpěla bolestmi, ale dokázala zůstat potichu i dlouho poté, co do bistra vběhli policisté a zdravotníci.

Schovávala se v té skříňce tři hodiny.

Sama.

Mezerou prosvítal jen pramínek světla.

Byla natolik vyděšená, že nevěřila ani policii, aby vyšla ven. Nakonec mezerou spatřila rusovlasou vyšetřovatelku, kterou považovala za naši matku, a jen díky tomu konečně ze skříňky vylezla.

Její náhlé volání po mámě všechny vyděsilo.

Tasili zbraně.

Namířili na ni.

A to ji znovu zlomilo.

Tentokrát nenapravitelně.

Přestože jsme s Hadley byly identické v téměř každém slova smyslu, po tom osudném dni v nákupním centru mezi námi vznikla obrovská propast, která navždy změnila naše životní cesty.

Na rozdíl od Hadley jsem z válečné zóny odkráčela se stále neposkvrněnou vírou v lidstvo.

Měla jsem Cavena.

A ona mě za to od té doby nenáviděla.

Nemělo mě proto překvapit, že ho vyhledala. Poté co mě odnesli na nosítkách pryč, jsem ho neviděla ani jsem s ním nemluvila.

Ale jedna moje část ho stále milovala.

A Hadley ho za to donutila zaplatit.

„Co jsem ti kdy udělala?“ zašeptala jsem s hrdlem tak staženým znechucením, že jsem sotva dostala slova ven. „Prosím. Pověz mi to. Co jsem ti tak strašnýho provedla, že jsi měla nutkání mi to vrátit tím, že si uděláš dítě zrovna s Cavenem?“

Povýšeně se na mě usmála. „Kvůli tomu seš nasraná? Že jsem šoustala s tvým milovaným Cavenem?“ Jeho jméno vyznělo z jejích rtů jako posměch, a to ve mně vyvolalo vztek.

„Ne. To jsem od tebe čekala. Upřímně jsem ohromená, žes čekala tak dlouho. Bůh ví, že se mě snažíš potrestat za to, že jsem v tom obchoďáku tehdy neumřela, už osmnáct let. A jak líp to udělat než mít dítě s klukem, kterej mě zachránil, a pak se ho vzdát, aniž bys mi to řekla?“ Položila jsem si ruce v bok a snažila se zadržet vzlyky. „Vím, že mě nenávidíš. Vím, žes mi nikdy neodpustila, že jsme v tom centru byli kvůli mně. A vím –“

„Nevíš nic!“ Najednou se vymrštila na nohy. „Prokristapána, možná to vůbec nebylo o tobě, Willow. Napadlo tě to vůbec někdy? Nerada, ale zklamu tě, tohle nebyl nějakej ďábelskej plán, kterým jsem tě chtěla mučit. Měl Kaleidoskop, o to šlo.“

Zaskřípala jsem zuby, které mi jen zázrakem zbyly, protože tuhle hádku jsme vedly nesčetněkrát. „Neopovažuj se zmínit tu fotku. Neopovažuj se.“

S naprostým klidem na mě zírala. „Nebylas tam.“

Nadzvedla jsem svoje tričko a ukázala na jizvu spojující zkrabatělé maso a malou pavučinku, která se tam za ty roky vytvořila. „Byla jsem tam, Hadley. Byla jsem tam tak, jak si ani nedovedeš představit. A už se neopovažuj se mnou mluvit o té pitomé fotce.“

Pokrčila rameny. „Tak jsme asi skončily, protože bez té fotky se s tebou o tom děcku nemůžu dál bavit.“

O krok jsem k ní přistoupila, její zrada ve mně totiž opět zažehla ohnivou zuřivost. „Děcku? Jmenuje se Keira. Měj aspoň tolik slušnosti a uznej ji jako lidskou bytost, a ne jako pytel brambor, kterej odnesla nějaká šlapka, protožes jí za to zaplatila!“

„Já ji neopustila. Nechala jsem ji u Cavena.“

„A tím se to má nějak zlepšit?“

„Myslela jsem si, že budeš, kurva, nadšená. Tebe vždycky ochraňoval.“

Zavřela jsem oči a po tvářích mi začaly stékat slzy zoufalství.

Jak to, že to nechápala?

Jak se vůbec dokázala nadechnout, když věděla, že tam někde vyrůstá holčička bez matky?

Jak jí srdce mohlo dál bít, když věděla, že se vzdala jediné rodiny, kterou kdy budeme mít?

Jak mohla za poslední tři roky každý večer vůbec zavřít oči, aniž by ji zcela nepohltila lítost?

O tom dítěti jsem se dozvěděla teprve včera a emoce mě takřka znehybnily.

Měla dceru. Jak ji mohla tak krutě opustit a pak pokračovat ve svém životě?

Zavrtěla jsem hlavou. „Kdyby tě teď viděli máma s tátou… Ježíši, Hadley. Pojmenovala jsi ji po mámě a pak ji nemilosrdně dala pryč.“

Oči jí potemněly a ruce sevřela v pěst. „Nedala jsem ji pryč. Dala jsem ji někomu, kdo se o ni dokáže postarat.“

„Já se o ni mohla postarat!“

Na rtech se jí objevil zlomyslný úšklebek a přistoupila ke mně. Rukou se otřela o můj bok, přímo o mou jizvu.

Škubla jsem sebou, když jsem si uvědomila, o co jí jde.

Byla sjetá. Nedokázala se už ovládat. Ale tohle bylo nové dno i pro ni.

Kvůli střelnému zásahu od Malcoma Lowea jsem už nikdy nemohla mít děti. Věděla jsem to od dětství, ale čím starší jsem byla, tím víc mě to trápilo. Byla to rána, která nepřestávala hnisat. Jizva, která se nikdy nezhojila. Ztráta budoucnosti, kterou jsem si nezvolila.

Nenáviděla jsem ji za to, co se chystá říct.

Nenáviděla jsem ji za to, co o mně věděla.

Ale hlavně jsem ji nenáviděla za to, že to všechno věděla, a stejně se to chystala vyslovit.

Stiskla mou jizvu. „Celej život jsem strávila tím, že jsem chtěla být tebou. Jaký to je, přát si konečně být mnou?“

„Nenávidím tě,“ vydechla jsem téměř neslyšně kvůli hluboké ráně, kterou mi zasadila.

Pustila mě, odstoupila, ale stále se mi dívala do očí. „To není pravda. Nenávidíš mě, protože jsem ojela Cavena. Nenávidíš mě, protože můžu mít dítě. Nenávidíš mě, protože hledám pravdu. Ale není to tak, že bys nenáviděla mě, Willow. Nikdy to tak nebude.“ Pokrčila rameny, jako by se mnou jen nesouhlasila v tom, co si dneska dáme k večeři. „To je tvůj největší problém. Nemůžeš mě nechat jít, protože se bojíš, že tentokrát ty skončíš úplně sama.“

Mýlila se.

Já ji, doprdele, nenáviděla.

Cítila jsem k ní odpor.

Přála jsem si, aby zmizela a nikdy se neohlédla.

Nemohla jsem se však zbavit pocitu, že někde hluboko uvnitř téhle zlomené ženy je stále moje sestra.

Sama.

Vyděšená.

Čekající na to, až ji někdo najde.

Pokud existoval jen zlomek naděje, že tam pořád je, nikdy bych nad ní nedokázala zlomit hůl.

Ztěžka jsem polkla a dala se dohromady. „Tak moc se mýlíš, že ani nedokážeš vidět pravdu. Nebojím se být sama. Bojím se, že ztratím tebe. Svou sestru. Nejlepší přítelkyni. Mou rodinu. Většinu svého života jsem se snažila si tě nějak udržet. Bojovala jsem za tebe, dokonce i když jsi mi dala jasně najevo, že jsi to vzdala. Dávala jsem ti peníze. Koupila jsem ti dům. Auto.“ Rozpřáhla jsem ruce do stran, pak mi bezvládně spadly zpátky na stehna. „Založila jsem společnost a doufala, že nás to zase spojí.“

Zkrabatila obočí. „Ano, udělala jsi všechny ty úžasný věci, který by udělala jenom perfektní milující sestra. A pak jsi mi zablokovala kreditky, výčitkama mě donutila jít na odvykačku, vyhodila mě z domu a z práce. Takže…“

„Pomalu ses zabíjela. Cos ode mě jako čekala?“

„Abys mě nechala!“ zařvala. „Prostě mě nech jít!“

„Slíbilas mi to!“ zaječela jsem zpátky tak hlasitě, až se roztřásla okna.

Zavřela pusu překvapením z mého výbuchu, který ji na chvilku umlčel.

Vrhla jsem se k ní. Rychle jsem překonala vzdálenost mezi námi a prstem jsem ji dloubla do prsou. „Když umřel děda, drželas mě za ruku a slíbilas, že mě nikdy neopustíš. Přísahalas mi, že budeš žít věčně, když budeš muset, abych nemusela už nikdy nikoho dalšího pohřbít. Sedělas na té kostelní lavici vedle mě a říkalas, že jsme dvě půlky jedné duše. Kamkoli půjdu, budeš tam se mnou.“ Hlas se mi zlomil a bojovala jsem s nutkáním se pohnout. Nevěděla jsem, jestli se mi daří proniknout mlhou drog nahromaděnou v jejím těle. A co hůř, nevěděla jsem, jestli má ještě vůbec nějakou motivaci. Ale, sakra, musela jsem to zkusit. „Kde je ta žena, Hadley? Jenom mi řekni, kde je, a já projdu peklem, abych ji našla.“

Pak jsem spatřila nepatrné, nejtitěrnější zachvění bradou, jaké snad existovalo. A srdce mi zaplálo poznáním, že tam stále je.

Vzala jsem ji za ruku a přitiskla si ji k hrudi. „Ty a já, Hadley. Vždycky jsme byly jen ty a já. Jsem tady. Buď tady se mnou. Moc tě prosím. Jenom tady buď se mnou.“

Byla jsem skoro v euforii, když jsem to sledovala. Jak se její tvrdý zevnějšek rozpadá a odhaluje tu známou malou zlomenou a vyděšenou dívenku. Bylo to to nejúžasnější, co jsem kdy viděla.

Moje sestra tam pořád byla, ztracena v závislosti, zajata obsesí a zničena hrůznou minulostí, která nás ochromila obě.

Ale byla tam. A tím pádem jsem tam byla i já.

„Je mi to líto,“ zašeptala a oči se jí naplnily slzami. „Měla jsem ti o Keiře říct. Měla jsem…“ Nedokončila myšlenku, jen si mě přitáhla do objetí.

Hadley uměla senzačně objímat. Stejně jako naše matka – tak teple a konejšivě jako dokonalý zámotek jistoty.

„Nevěděla jsem, co si s dítětem počít,“ přiznala se. „Bylo to… temný období.“

Objetí jsem jí opětovala a doufala, že bylo aspoň z poloviny tak dobré jako to její. „Vím, že jsem zvědavej spratek, co si přečetl všechny tvoje deníky.“ Obě jsme se napůl zasmály a napůl popotáhly. „Mrzí mě, že jsem tam pro tebe nebyla. Nedovedu si ani představit, jak vyděšená jsi při porodu musela být. Měla jsem tam být.“

Uvolnila své sevření, trochu se odtáhla a zachytila můj pohled. „Přestaň. Nic jsi nevěděla.“

„Připadám si jak –“

„Ne. Prosím. Nechci o tom teď mluvit. Nech mě vystřízlivět. Objednejme si něco k jídlu a pak si třeba můžeme pustit film? Už konečně koukáš na televizi, že jo?“

Smutně jsem se zasmála. „Byla bys na mě hrdá. Dokonce si platím i Netflix.“

„No teda!“ prohlásila s malým dobíravým úsměvem. „Ty jedna rebelko.“

Taky jsem se na ni usmála. „My na to přijdeme. Dobře? Ať to stojí cokoli. Zvládneme to společně.“

„Tak jo.“ Palcem mě pohladila po uslzené tváři. „Běž si opláchnout obličej. Řasenka ti teče jak v nějakým hororu.“

Popravdě, celý náš život byl jako nějaký horor. Nebylo to nic nového. Ale možná by mohlo být.

Hadley měla dceru.

Mohli bychom být zase rodina.

Mohla bych strávit zbytek svého života zatrpklostí a žárlivostí nad tím, že za ním šla. Že s ním spala. Měla s ním dítě. A to dítě mu dala, aby ho vychoval.

Ale moje rodina byla důležitější než to všechno.

Hadley měla dceru.

Já měla neteř.

Jmenovala se Keira.

A na ničem jiném nezáleželo.

A když jsem se dvě minuty po tom, co jsem si opláchla obličej a vzala do ruky telefon, abych objednala jídlo, vracela z koupelny, uvědomila jsem si, že na ničem jiném než na té malé holčičce nikdy záležet ani nebude.

Protože Hadley byla pryč.

Pryč byly i moje klíče.

Moje kabelka.

A mé srdce.

Kapitola první

CAVEN

Současnost…

„Hodně štěstí, zdraví. Hodně štěstí, zdraví,“ zpíval jsem, zatímco jsem v rukou nesl ze zadní verandy dort pokrytý barevným posypem a spoustou svíček. Rosalee vedla celý průvod a pohupovala se pod tíhou růžové taštičky, kterou nesla v obou rukou.

Připadal jsem si jako kretén, že jsem Hadley nic nekoupil. O jejích narozeninách jsem se ale dozvěděl teprve včera. Nevěděl jsem ani, že celou noc strávím tím, že nás oba ušukám až do bezvědomí.

Moje dcera byla naštěstí v narozeninových dárcích přeborník. Za necelých dvacet minut vyrobila pro Hadley celou tašku dárků jen za pomoci dvou zvýrazňovačů, které ještě nevyschly, šesti zlomených voskovek, dvou kamínků, svorky na papír a čtyř tyčinek do uší, které propašovala z koupelny.

A co že přesně bylo v té tašce? Neměl jsem tušení. Ale s naprostou jistotou jsem věděl, že Hadley bude všechny ty dárky zbožňovat. Podle jejích áách a óóch na „hodinách výtvarky“ budou jejím nejcennějším vlastnictvím jen z toho důvodu, že je vyrobila Rosalee. Naprosto jsem to chápal. Ze stejného důvodu jsem uzavíral několikamilionové obchodní dohody v kanceláři obklopen obrázky namalovanými pastelkami, než abych tam měl nabubřelé obrazy, kterými bych ohromoval své klienty.

Když jste rodič, výtvory vašeho dítěte nabývají nevyčíslitelné hodnoty. Stávají se vzpomínkou, chvilkou zmrazenou v čase. A i když jsem stále bojoval s myšlenkou, že je Hadley její matka a co to znamenalo pro mou budoucnost, nedalo se popřít, že Rosalee zbožňovala.

„Hodně štěstí, milá Ha–“ Okamžitě jsem zmlkl, když jsem ji uviděl stát na verandě.

Stát.

Ne sedět a relaxovat, jak jsem jí nařídil, když jsem ji sem dozadu poslal, abychom mohli dokončit přípravy dortu. Byla celá napjatá, bledá v obličeji a úsměv měla tak odtažitý, že jsem hned znervózněl. Pohledem jsem přejel ke svému bratrovi, zatímco Rosalee a Jenn dokončovaly poslední sloku písničky. Vesele se křenil, v ruce držel pivo a všechno vypadalo normálně až na to, že tady s ní byl o samotě.

Pořád jsem si připadal jako blbec, že jsem ji nevaroval, jak moc se Malcomovi podobá, a tak jsem ho požádal, aby jí dal prostor. Když jsem se díval na Trenta, už jsem v něm našeho otce neviděl. Viděl jsem jen devatenáctiletého kluka, který dělal, co mohl, aby mě ochránil před peklem, které nás po střelbě obklopovalo.

To v něm však neviděla Hadley. Pro ni měl stejné hnědé vlasy a výšku monstra, které jí zabilo rodiče. Upřímně, byl jsem ohromený, že se vůbec rozhodla zůstat. Kdyby to bylo naopak, na příjezdové cestě by se za mnou jen zaprášilo. Některé vzpomínky, nehledě na to, jak nepatrné jsou, je lepší nechat za sebou.

Už roky mě Trent, Ian a všemožní terapeuti varovali před spouštěči, které by mě mohly rozhodit. Dělal jsem, co jsem mohl, abych je rozpoznal a za každou cenu se jim vyhnul. Ale Hadley zůstala. Její touha strávit čas s Rosalee – a možná i se mnou – přebila její strach. A to, sakra, hnulo s orgánem v mém hrudníku – oproti tomu v mých kalhotách –, který by neměl cítit k Hadley Banksové nic jiného než výčitky.

Jenomže tak to nefungovalo. Ač jsem se to snažil sebevíc zapírat, bylo tam spojení, které jsem se pokoušel zpřetrhat. A navíc zakořeněná potřeba ji chránit, kterou jsem nedokázal setřást. A tak mě prostě namíchla skutečnost, že Trent moc dobře věděl, že ji vyděsil, a i přesto se mu podařilo být s ní o samotě a očividně ji vyděsit znovu.

Nelíbila se mu. Myslel si, že má něco za lubem a jen čeká na svou příležitost, která odhalí její skutečné já. A podle něj se neskládalo z ničeho jiného než z peněz. Několikrát mi to řekl do telefonu a pak znovu osobně, když se to ráno objevil a Rosalee se před ním a Jenn rozvykládala o nadcházející oslavě. Hadley nepotřebovala moje prachy o nic víc, než jsem já potřeboval jeho blbý kecy. Dokud dodrží, co slíbil, a bude se k ní v mém domě chovat slušně, rád ji mít nemusí.

Rosalee nebyla jeho dcera. Nemusel dělat těžká rozhodnutí o tom, kdo je a není v jejím životě.

To byla moje práce.

A já ji bral vážně.

Pokud teda přehlídneme mou zoufalou potřebu zabořit svoje péro do její matky.

No do háje.

„Sfoukni svíčky!“ vykřikla Rosalee a zatleskala.

Hadleyiny oči se setkaly s mými. Její hmatatelná panika mě udeřila přímo do solaru.

„Pojď sem, zlato,“ zamumlal jsem potichu a zlostně se zahleděl na svého bratra.

Odpověděl mi na to zmateným výrazem, který byl asi tak stejně upřímný jako Hadleyin úsměv.

Ta na nic nečekala, přispěchala ke mně, chytla mě zezadu za košili tak, aby to Rosalee neviděla, a teprve potom sfoukla svíčky.

„Hurá!“ zajásala Rosalee a zvedla růžovou taštičku směrem ke své matce. „Otevři to.“

Hadley si tašku vzala a vzhlédla ke mně. Obličej měla nečitelný, ale v očích se jí zračila panika.

„Budeš zvracet?“ zašeptal jsem.

Skousla rty a němě přikývla.

„Dobře. Tak jo. Dárky budou až po dortu.“ Otočil jsem se k dlouhému dřevěnému stolu a položil na něj dort. Pak jsem se obrátil zpátky, abych to stejné udělal s Rosaleeiným dárkem. „Víte co? Zapomněl jsem talíře.“

„Mám je,“ zašvitořila Jenn.

Zaskřípal jsem zuby. „Myslel jsem ubrousky.“

Zvedla do vzduchu štos růžovo-fialových ubrousků s jednorožci, které nám zbyly z Rosaleeiny přerušené oslavy narozenin. „Ty mám taky.“

Se slábnoucí trpělivostí jsem naklonil hlavu a výmluvně pohlédl směrem k Hadley. „Nůž?“

Jenn v náhlém pochopení vystřelilo obočí nahoru a nůž, který držela v ruce, rychle strčila do kapsy. „Jo, aha. Jasně. Nůž potřebujeme. Hadley, nebude ti vadit, když s Rosalee olízneme polevu ze svíček, že ne?“

Moje holčička radostně zavýskala, když Hadley odpověděla: „Jen do toho.“

Jenn na mě mrkla a já se ještě jednou zaškaredil na svého bratra, než jsem Hadley nasměroval dovnitř. Nebyl jsem si jistý, jestli můj pohled vycítil, protože pořád zíral na Hadley a na rtech měl usazený spokojený úšklebek.

Debil.

Když se za námi zavřely dveře, objal jsem ji okolo ramen. Zamířila ke koupelně v chodbě, ale rychle jsem ji navedl ke schodům.

„Soukromí,“ zamumlal jsem, když jsem zavíral dveře od své ložnice. Nikdy v ní nebyla, ale oči jí zvědavě po místnosti nepokukovaly. Dívala se jenom na mě. V obličeji se jí zračila naléhavost, aniž by z jejích dokonalých rtů uniklo jediné slůvko.

Položil jsem ruce na mělké křivky jejích boků. „Mluv se mnou.“

Skousla si spodní ret, ale ne jako tolikrát předtím, když na mě hleděla přes celou místnost. Tohle bylo jiné – jako by se snažila v sobě zadržet slova.

Zkusil jsem to s humorem. Ne že by to vyléčilo všechny nemoci, ale na rozptýlení reagovala vždycky dobře.

Dvěma prsty jsem ji zatahal za spodní ret. „Klidně do toho. Jestli chceš, může se ti dělat špatně i přede mnou.“ Přitáhl jsem ji k sobě. „Hadley, no tak, zlato. Vyklop to. Jde o Trenta? Řekl ti něco? Trochu mi pomoz. Čtení myšlenek mi moc nejde.“

Stiskla rty ještě silněji, jako by šlo o poslední pokus zabránit slovům v úniku.

Zřejmě potřebovala prostor.

Trochu vzduchu. Čas na to, aby si srovnala myšlenky.

Ale i tak jsem nedokázal přesvědčit své ruce, aby ji pustily.

Co to na téhle ženské, sakra, bylo, že to přebilo schopnost mého mozku řídit se selským rozumem?

Rukama jsem sjel k jejím bedrům, objal jsem ji kolem pasu a přitiskl si její jemné křivky k tělu. „Můžeš se mnou mluvit. Je to můj brácha, ale věř mi, že sám nejlíp vím, jakej je Trent někdy pitomec. Jestli na tebe byl kvůli čemukoli hnusnej, chci to vědět.“

Zavrtěla hlavou.

Žádná slova.

Žádné vysvětlení.

Žádný způsob, jak bych mohl zklidnit ten hurikán, co jí vířil v očích.

„Taťko!“ zaječela Rosalee zespodu. „Kde je Hadley? Je čas na dort.“

Sakra. Sklonil jsem čelo k jejímu. „Nerad to říkám, ale tady jde o cukr. Do pár minut vykopne dveře jako nějakej profík od FBI. Co chceš dělat? Můžu ji zdržet a dát ti trochu času na to, aby ses sebrala? Nebo si můžu něco vymyslet, jestli chceš odejít? Taky bych mohl Trenta vytáhnout ven za límec a vyklepat ho jako koberec. Nebyla by to naše první ani poslední bitka. Stačí slovo – cokoli, co můžu udělat, a já to splním.“

Byl to vtip. Trochu. Ale nehnula ani brvou. Ani náznak úsměvu, který mi vždycky nadzvedl koutek úst.

Rosalee, která to se mnou už očividně vzdala, zakřičela: „Hadley!“

Povzdechl jsem si a zavolal na ni zpátky: „Už jdu, zlato. Počkej venku.“

„Je Hadley s tebou?“ zeptala se s dalším křikem zespodu.

„Ano. Běž a počkej s Jenn.“

„Proč je u tebe v ložnici?“

„Ona… musela do koupelny. Utíkej ven!“

„Šla na malou, nebo na velkou?“

„Běž!“ zařval jsem a můj hlas se odrazil od zdí ložnice.

Na tak vážnou situaci byl rozhovor o malé či velké potřebě přinejmenším trapný, ale taková Rosalee už byla. A snad nikdy jsem nebyl tak vděčný za její nedostatek taktu, když jsem ucítil, jak se Hadley třesou ramena tichým smíchem.

Sklonil jsem bradu dolů a zachytil její pohled. Tlak na hrudi mi trochu povolil, když jsem na jejích rtech uviděl náznak úsměvu.

„Uvědomuješ si, doufám, že pokud tady budeme ještě dlouho, budeš muset přiznat, žes šla na velkou, že jo?“

Po tváři se jí rozlil úsměv a já jsem konečně vydechl úlevou, když se jí do obličeje zase vrátila barva. Neschopen sám sebe zastavit – nebo přinejmenším neschopen pokusit se sám sebe zastavit – jsem sklonil hlavu a políbil ji.

Neoplatila mi polibek. Místo toho si čelo opřela o mou bradu a okamžitě si tak před mým pohledem schovala tvář.

„Cavene,“ vydechla tak, že se tři slabiky spojily do jedné.

„Řekni mi, co se děje. Ať už je to cokoli, vyřeším to.“

Políbil jsem ji na čelo. Nemohl jsem si pomoct.

Zhluboka se nadechla. „Zůstanu na kousek dortu a otevřu si její dárek. Ale pak budu muset jít.“

„Tak jo.“ Snažil jsem se ignorovat zklamání, které mě zaplavilo. „Jenom malý varování. Myslím, že dneska se k tobě asi nakonec nedostanu. Trent předtím říkal cosi o tom, že tu stráví noc, a–“

„Jo, to chápu. Rodina na prvním místě. Možná někdy jindy.“

„Možná?“ škádlil jsem ji. Udělal bych cokoli, abych odlehčil tu dusivou tíhu, jež visela ve vzduchu mezi námi z důvodů, kterým jsem nerozuměl. „Nečelil jsem hordě zombíků za účelem získání posledního kondomu na světě, abych pak slyšel tvoje možná.“

Tiše a sladce se zasmála.

Ale něco tam bylo.

Možná to, jak její smích přešel do výmluvného ticha.

Nebo způsob, jakým se o mě opřela. Její měkká prsa mezi námi a její ruce za mým krkem, když ho tiskla tak pevně, jako by mě chtěla celého pohltit.

Nebo to možná bylo jen to nevysvětlitelné pojítko táhnoucí nás k sobě, za které tahal sám osud.

Ať už to bylo cokoli, to ticho, jež následovalo její smích, bylo naprosto zdrcující.

„Hadley?“

„Miluju ji,“ pověděla mému krku. „Miluju ji víc než cokoli na světě. Řekni mi, prosím, že to víš. Nehledě na to, co se v minulosti stalo. Prosím, řekni mi, že víš, jak moc ji teď miluju. Chci pro ni jen to nejlepší. Nehledě na to, co to znamená pro mě.“

Vlasy na zátylku se mi postavily.

Opouští nás.

To byla ta zdrcující věc, kterou jsem slyšel v jejím hlase.

Ať už se s Trentem stalo cokoli, ať už bylo na té terase vyřčeno cokoli, opouští nás.

Znovu.

Náhle jsem od ní o krok poodstoupil a odtáhl její ruce ze svého krku. „Co se děje?“

Zamrkala. „Jak to myslíš?“

„Myslím to tak, co se teď jako, do prdele, děje?“

„N–nic. Chtěla jsem si dát dort a pak odejít.“

„A kdy se jako vrátíš?“

Znovu několikrát zamrkala.

Rázem ve mně začala narůstat vlna zoufalství.

Mezi obočím se jí vytvořila vráska. „Ve středu? Teda… pokud to nebudeš chtít přehodit. Já mám volno celkem pořád. Jenom mi řekni, kdy tady mám být, a já tady budu.“

V té chvíli se mi v hlavě rozezněl alarm.

A zatímco jsem hleděl na její dlouhé rudé vlasy padající přes odhalenou klíční kost a rozevřené plné rty, které mě prosily, abych k nim přitiskl ty své, stala se z toho alarmu ohlušující siréna. A ta siréna se varovně rozječela, jako by do mě narazila přílivová vlna a vzala mi z plic všechen kyslík.

Poprvé od doby, co se před třemi měsíci vrátila, jsem nechtěl, aby Hadley odešla.

Mohl jsem se z toho vymluvit a říct, že to bylo jen kvůli tomu, aby moje malá holčička neztratila někoho, na kom jí záleží, ale úleva, která mi momentálně proudila žilami, říkala něco úplně jiného.

Ta panika.

Ten vztek.

Ta zoufalost, když jsem si myslel, že mi říká sbohem.

To bylo celé jen o mně.

„Je… to tak v pohodě?“ vykoktala.

„Jo. Sakra. Promiň,“ dostal jsem ze sebe skrz knedlík v krku. „Jenom jsem to špatně pochopil.“ Zakroutil jsem hlavou. „Však víš. Předsudky. Dělají idioty z tebe a ze mě a z nás všech.“

O krok ke mně přistoupila a tělem mi projel divoký chtíč. „Co sis myslel?“

Mohl jsem lhát. Ale ne jí.

Chytil jsem ji okolo pasu a přitáhl si ji k sobě. „Myslel jsem, že se možná loučíš.“

„Co?“

„Já vím. Já vím. Byla to blbost, ale připadalo mi to skutečný. A…“ Zavrtala ses mi pod kůži. „Přehnal jsem to. Byl to dlouhej den. V noci jsem toho moc nenaspal. Jedna nenasytná žena mě vůbec nenechala spát.“

Očekával jsem smích.

Dostal jsem ale slib.

„Nikdy ji neopustím, Cavene.“ Dívala se mi do očí s nekonečným odhodláním. „Je mi jedno, co to bude stát. Fyzicky i psychicky. A je mi fuk, kdo mi bude stát v cestě. Když přijde na Rosalee, sbohem v mém slovníku neexistuje. Je moje rodina a já ji miluju. Takže tu myšlenku můžeš pohřbít do minulosti tam, kam patří.“ A pak byla pryč. S hlavou vzpřímenou odpochodovala dolů po schodech, chytila Rosalee za ruku a došla až k zadním dveřím vedoucím na terasu.

Dodržela slovo a zůstala dostatečně dlouho na to, aby snědla dort a rozplývala se nad pomalovanými kameny s nožičkami z tyčinek do uší, o kterých Rosalee tvrdila, že jsou to lamy. Smála se společně s Jenn, zatímco se vyhýbala Trentovu zvídavému pohledu tak neohroženě, že jsem si nemohl pomoct a ucítil v sobě kapku hrdosti.

Nevěděl jsem, co se mezi ní a Trentem na terase stalo.

A nevěděl jsem, co se změnilo, když jsme byli v mé ložnici.

Ale když si sedala do auta a posílala vzdušné pusinky Rosalee, připadalo mi, jako bych sledoval úplně jinou ženu.

Kapitola druhá

WILLOW

O sedm měsíců dříve…

Zírala jsem na strop svého ztemnělého pokoje. Široké lopatky větráku krájely vlhký vzduch Puerta Rica, zatímco vlny v dálce bily o pobřeží. Můj dům v ústraní nebyl poblíž pláže, ale když jsem pozdě v noci otevřela okna, jednotvárné hučení oceánu se odráželo od stěn i tak.

Po všechny ty roky, co jsem zde žila, poklid a mír vln rozbíjejících se o pobřeží zklidňovaly mou utrápenou duši.

V posledních dvou týdnech však nebyly ničím jiným než zvukem v pozadí mé bouřlivé mysli.

Byly to dva týdny, co jsem se dozvěděla o Keiře.

Dva týdny, co Hadley zmizela s mou peněženkou a autem.

Dva týdny sebelítosti a snahy dostat se vůbec z postele.

Žila jsem v přítomnosti. Jedna emoce. Jedno tiknutí hodinové ručičky za druhým.

Ale když jste byli úplně sami, záleželo vůbec na čase?

Měla jsem dobrý život, ale mnohem víc by se mi líbilo, kdybych ho mohla sdílet se svou rodinou. Hadley byla všechno, co mi zbylo, a já nevěděla, jak jí dál pomoct. Přísahala jsem, že za ni budu bojovat. Chtěli by to tak moji rodiče. Ale vedla jsem válku s duchem.

Co jsem se vrátila domů, četla jsem její deníky od začátku až do konce víckrát, než bych byla ochotná přiznat. Musela na těch stránkách existovat odpověď na to, jak ji můžu zachránit. Ale s každou větou mě palčivá bolest čišící z každého slova spalovala až do morku kostí.

Proč jsem nevytušila, jak moc špatně na tom je?

Věděla jsem o jejím boji s drogami, ale sebepoškozování a několik pokusů o sebevraždu pro mě byly novinkou.

Snažila jsem se nepoddat vzteku, vždyť existovaly doby, kdy jsme s Hadley sdílely všechno. V těch denících pro mě ale byla cizí. Fasáda, kterou mi ukazovala, nebyla ničím víc než pokusem splynout s nicotou.

Po dvou týdnech převalování se a zmítání můj mozek zoufale potřeboval pauzu.

Ale spánek byl v nedohlednu. Musela jsem se vrátit. Musela jsem to zkusit.

Musela jsem…

Světlo v ložnici se najednou rozsvítilo.

Zprudka jsem se posadila a rukou si zakryla tvář. Jen zvuk Bethina hlasu mě uchránil před infarktem.

„Děláš si ze mě, sakra, srandu? Děláš si ze mě, sakra, srandu?“ zařvala. Na druhém konci pokoje se ozval rachot, jak se váza s mušlemi, které jsem našla na pláži, roztříštila o zeď. „Celý týdny ti, do prdele, volám a ty se schováváš tady? Ani mi nezvedneš telefon!“

Taak jo. Beth byla očividně naštvaná.

Dostatečně na to, aby skočila na letadlo a přiletěla do Puerta Rica dát mi kapky. Neplánované návštěvy byly poměrně časté, když jste žili v ráji, ale ten křik byla novinka.

„Uklidni se. Volalas jenom dvakrát. Nechtělo se mi s nikým mluvit.“

„Co s tebou, sakra, je?!“ zlomil se jí hlas, když přes svůj vztek vzlykla.

Beth nebrečela.

Beth byla emocionální skála, která mě držela při životě, když se mi v nejtemnějších nocích zjevovali démoni.

Zvuk jejího utrpení mě zasáhl jako blesk.

Něco se stalo.

Něco hrozného se stalo.

A existovala jen jedna osoba, kterou mi svět mohl ještě vzít.

Oči si už přivykly na oslňující světlo, spustila jsem ruce a vyskočila na nohy. „Co se stalo?“

Couvla zpátky, z obličeje jí zmizela veškerá barva a ústa otevřela dokořán. „Co–“

„Co se stalo?“ zopakovala jsem pomalu a rychlými kroky mířila k ní. „Beth!“ zakřičela jsem a pokusila se ji vytrhnout z jejího šoku. „Co se, sakra, stalo?“

A pak se celým tělem vrhla kupředu a skoro mě povalila, když mě objala kolem krku. „Willow!“ plakala. „Ach bože, Willow. Jsi naživu.“

Byla jsem naživu.

Byla jsem velmi, velmi naživu. Ale pokud si myslela, že jsem mrtvá…

„Nerozumím ti… “

Odtáhla se ode mě a sevřela mi obličej ve svých dlaních. „Pohřbila jsem tě. Ale ty jsi naživu. Ach, Willow.“ Přitáhla si mě do dalšího objetí. „Ach bože, jsi naživu.“

Odstrčila jsem ji a žaludek se mi stáhl, když jsem si uvědomila, že to vlastně už dávno vím. „Pohřbila jsi mě?“

Nikdy jsem neviděla tak neuvěřitelnou kombinaci hysterie a nadšení, když přede mnou dál plakala a radovala se. Teda až na ten den po střelbě v obchoďáku, kdy jsem se poprvé probrala po operaci a uviděla vedle své postele na zemi sedět Hadley. Předpokládala jsem, že je mrtvá.

Předpokládala jsem špatně.

Beth předpokládala, že jsem mrtvá já.

Předpokládala špatně.

Což znamenalo…

„Hadley?“

Do očí se mi vlily slzy, podlomila se mi kolena a vmžiku jsem nás stáhla na podlahu.

Byla pryč. Všichni byli pryč.

Současnost…

Drhla jsem lak z dřevěné podlahy ve svém obýváku a v hlavě mi jela nekonečná smyčka rozhovoru s Trentem.

Chtěla jsem Cavenovi říct, že jsem Willow, hned jak mě pustil do své ložnice. Přiznání mě svrbělo na špičce jazyka, ale nehledě na to, jak moc jsem se snažila, nedokázala jsem ta slova vyslovit – ne když jsem tím riskovala, že ji ztratím.

Jsem Willow, říkala jsem si v duchu pořád dokola a doufala, že pravdu mi vyčte z očí, a zároveň se modlila, aby k tomu nedošlo.

V tom obchodním centru jsi mi zachránil život. Úpěnlivě jsem ho prosila, aby vyslechl mé tiché doznání.

Ale byla jsem zbabělec. Na nic jiného se nikdy nezmůžu – jen na ticho.

Musel existovat způsob, jak to všechno zastavit, než nás to zničí všechny.

Když jsme s Cavenem vyšli ven, Trent o mé identitě nic dalšího neřekl. Čekala jsem, že to všechno každou vteřinou vyklopí. Každá buňka mého těla byla připravena lhát a všechno to popřít.

Nebylo to ale nutné. Trent se prostě zapřel do své židle, hodil si nohy nahoru a pil si svoje pivo, zatímco sledoval, jak se ke mně jeho neteř lísá.

Nasadila jsem statečný úsměv a snědla kousek dortu s Rosalee na klíně, ale když jsem od Cavena odcházela, objala jsem tu malou holčičku o trochu víc silněji, protože jsem měla obavu, že cítím její ručičky okolo krku naposledy. Po cestě domů jsem ve zběsilé panice zavolala Beth a stručně ji seznámila s horou, kterou jsme byly nuceny vylézt. Nebyla jsem doma ani deset minut, když mi skoro vyrazila vchodové dveře.

Jakmile jsme se na sebe podívaly, celá jsem se roztřásla. Zjevně jsem byla na pokraji panického záchvatu – a ne takového, kterému by mohla zabránit nějaká rada od mého doktora. Tenhle rozjetý vlak nedokázalo zastavit nic.

„Ví to. Je to špatný. Je to vážně, vážně špatný.“

„Uklidni se,“ konejšila mě a šla opatrně ke mně, jako bych byla zvíře v divočině. „O nic nejde.“

„Jde o všechno. Řekne Cavenovi, že nejsem Hadley. Řekne mu to.“ Hlas se mi zlomil, když do mě udeřila realita toho, co by to znamenalo, kdyby to o mě Trent Cavenovi řekl.

Mírně pokrčila rameny. „Jaká je šance, že mu Caven vůbec uvěří?“

„Nevím. Trent je jeho bratr. Proč by mu nevěřil? Jakmile to Cavenovi jen naznačí, je po všem.“

„Přemýšlej.“ Beth mi zvedla paže do vzduchu, aby si prohlédla mé modřiny. „Ten idiotskej policajt, kterej neví, že si má svý pracky nechat po sebe, nemá žádnej důkaz. U soudu nějaká spekulace obstojí asi jako popis očitýho svědka z mokrýho snu. Není tupej. Nebude vykládat nějakou bláznivou konspiraci, aniž by to měl čím podepřít.“

Vymanila jsem se z jejího sevření a prohrábla jsem si rukama vlasy. „Je to ale pravda. Přišel na to, a jestli bude dál hledat–“

„Nemůže nic dokázat.“

„Co moje lékařský záznamy?“ zachraptěla jsem a bušící srdce se mi snažilo uniknout z hrudního koše. „Sama jsi to řekla. Jsou jediným nedostatkem v mým plánu.“

„To jo, ale Hadleyina operace slepého střeva vysvětlí tvou jizvu. Soudce žádnej příkaz invazivního fyzickýho ohledání na základě domněnky nevydá.“

Nadzvedla jsem si své tričko. „Nikdo neuvěří, že jde o jizvu po slepáku. Nikdo.“

„Tak je o tom přesvědčím.“ Pohledem mi přejela po tváři a očima mě přemlouvala, abych jí uvěřila. „To je má práce, Lo. Všechno, co potřebujeme, je opodstatněná pochybnost a té máme ažaž. Máme její deníky a detaily o té noci s Cavenem, který kromě Hadley nikdo neví. Vůbec bych ti s tím vším nepomáhala, kdybych nevěděla, že zvládneme cokoli, na co narazíme. S nějakou domněnkou jednoho chlápka si starost nedělám. A ty bys taky neměla.“ Každé slovo zdůraznila dloubnutím prstu.

Zavrtěla jsem hlavou a znovu začala pochodovat. Jak se všechny ty dny výtvarky, narozeninové večeře, při kterých mě Caven označil za rodinu, a noci vášně a orgasmů najednou mohly tak rychle změnit na jediné jméno, kvůli kterému to všechno mohu ztratit?

Prostě obrovská hromada sraček. Bylo to tak ode dne, kdy jsem se rozhodla být Hadley Banksovou.

Nebylo těžké stát se mou sestrou. Zemřela v mém autě s mojí peněženkou, kterou našli na místě nehody. Její tělo bylo znetvořené a spálené. Beth mě detailů ušetřila, ale věděla jsem, že žádné otisky prstů neexistovaly. Všechno ukazovalo na mě. Proto si Beth dva týdny myslela, že jsem v tom autě byla já, než odletěla do Puerta Rica vyklidit můj dům.

Za celý život jsme s Hadley takovou výměnu dvojčat provedly několikrát, jenže tohle byla úplně jiná úroveň. Byla to ale moje jediná šance, jak poznat malou Keiru – nebo, jak se ukázalo, Rosalee.

Nikdy jsem nechtěla ublížit Cavenovi. To platí navždycky. Měla jsem ale strach vrátit se mu do života jako Rosaleeina teta. Kdyby mi práskl dveřmi před nosem, nedalo by se to nijak zvrátit. Neměla jsem na ni žádné právo.

Ale jakožto její matka by na ni měla právo Hadley.

Ani za milion světelných let bych nikdy neplánovala mu ji vzít. To nebyl můj záměr. Ale nikdo jiný mi kromě ní nezbyl. Nikoho jiného ani mít nikdy nebudu.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Psáno s nadějí.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.