KRÁLOVSTVÍ LHÁŘŮ

Nick Martell

KRÁLOVSTVÍ LHÁŘŮ

ODKAZ KRÁLE ŽOLDNÉŘŮ – KNIHA PRVNÍ

EUROMEDIA

Přeložila Karolína Limrová

Copyright © 2020 by Nick Martell

Translation © by 2021 Karolína Limrová

All rights reserved.

ISBN 978-80-242-7853-7

Mému otci

PROLOG

SOUD

MICHAELA KINGMANA

Během soudního přelíčení, kde se projednávalo mé obvinění z velezrady a vraždy krále, jsem si pohrával s otcovým prstenem a otáčel jím kolem prstu. Vzali mi téměř všechno, ale tohle byla jedna z mála věcí, které mi nechali. Možná věděli, že to byl poslední otcův dar… nebo jim na tom starém kroužku prostě nezáleželo. Patřil mi už deset let. Nejdřív jsem ho nosil zavěšený na řetízku na krku, ale když jsem dostatečně vyrostl, navlékl jsem si ho na prostředníček. Otec mi ho daroval krátce před popravou, k níž byl odsouzen za vraždu devítiletého prince. Nikdy jsem nechápal proč.

Mé sestře věnoval červený šál, který den co den nosívala matka, než se jí stala nehoda a připravila ji o veškeré vzpomínky. Bratr dostal otcovu oblíbenou knihu, kterou si dodnes odmítá přečíst. Mně však připadl prsten. Neobyčejně obyčejný, vyrobený z kdysi černé oceli, nyní zrezivělý. Když jsem byl mladší, myslel jsem, že mi ho otec dal, abych ho mohl prodat a postarat se o rodinu. Odhadce mi ale vysvětlil, že je prakticky bezcenný, takže v tom muselo být něco jiného. Když se ohlížím zpátky, napadá mě jen jediný důvod. Pro otce ten prsten hodně znamenal a myslel si, že já budu kráčet v jeho stopách.

Ukázalo se, že měl pravdu, a to tím nejhorším možným způsobem. Teď jsem obvinění z vraždy krále čelil já sám. Jako by královražda mohla být dědičná. Uvažoval jsem, kolik lidí si to asi myslí: že jsem to byl já, kdo zabil krále Isaaca. Zdálo se to očividné, vždyť jsem byl u toho, když umíral. Dokonce jsem ho slyšel prosit o odpuštění.

Ne že by záleželo na tom, co se skutečně stalo. Stejně mi nikdo nevěřil.

Vlastně by ani neměli. Podle jedněch jsem byl zdatným loutkářem, který dokázal tahat za nitky vedoucí jak do vyšší společnosti, tak mezi obyčejné lidi. Jiní mě považovali za bezduchou zbraň, kterou druzí využívali, jak potřebovali. Navzdory všemu, co o mně prohlašovali, jsem ale udělal jen to, co jsem považoval za nezbytné. Což bylo mnohdy snazší, než by se zdálo. Obzvlášť v situaci, kdy se město tolik bránilo změnám.

To šlo po popravě mého otce, a vlastně i celá země, do hajzlu. Kotlina vděčila za svůj vznik, za samotnou svou existenci, mé rodině. Tohle město vyrostlo pod rukama mých předků, mužů a žen, jejichž příběhy byly fantastičtější a úchvatnější než jakákoli pohádka o vybájených dracích, o dětech bohem předurčených k vládě, o banditech přestrojených za démonické stvůry či jiné povídačky, co se vyprávěly před spaním. Každý, kdo se vydával za lovce démonů, zabijáka bohů nebo božího vyvoleného, byl jen pokrytec a profesionální lhář. Hlupák, který vyletěl příliš vysoko, a bylo jen otázkou času, kdy ho srazí k zemi.

Král chtěl, aby občané Kotliny zapomněli pravdu a uvěřili fikci, jako by se tak minulost dala strávit snadněji. A bylo to ještě horší – ve snaze utlumit bolest, kterou po sobě zanechala zrada mého otce, ochotně přijali medicínu, kterou jim král předepsal.

A zapomněli přitom, co všechno moje rodina této zemi obětovala.

Dokázali jsme potlačit nenávist namířenou proti králi. Byli jsme mluvčími obyčejných lidí. Ve všech sporech jsme zaujímali roli prostředníků a nikdy nás ani nenapadlo, že bychom mohli uchvátit moc sami pro sebe. Chránili jsme občany před každým, kdo se nechal zaslepit vidinou vlastní velikosti, a byli jsme s tím spokojeni. Bez nás by se propast mezi urozenými a obyčejnými lidmi prohloubila natolik, že by spolu nebyli schopni promluvit, aniž by přitom jeden na druhého plival jed, natož aby si dokázali porozumět. Není divu, že uprchlíci raději začali hledat útočiště jinde. Tady na ně nečekalo nic než smrt, nepokoje, válka a chudoba. Kotlina kdysi bývala vysněným cílem uprchlíků, ale to se změnilo. A tohle byl jen jeden z mnoha příznaků. Tato země pilně pracovala na tom, aby na ni dějiny zapomněly. Budou si pamatovat jen to, že jsme rozbili celonský měsíc.

Tohle všechno se ale brzy stane starostí někoho jiného. Mě přece soudí za velezradu. Věděl jsem, že mě shledají vinným, protože pro každého, kdo tam nebyl, se celá věc zdála jasná. Jak by mohli mladíka nalezeného nad královým tělem se zbraní v ruce a potřísněného krví prohlásit za nevinného?

Ale přesto. Jsem Michael Kingman a můj zašlý odkaz bude žít i po tom, co mé tělo zemře. Pokud budou chtít mě a mé skutky vymazat z paměti, budou potřebovat mnohem víc než nějaký soud. Nyní tomu rozumím lépe než dřív, kdy jsem se snažil vystoupit ze stínu svých předků a doufal, že na mě historie bude stejně jako na ně vzpomínat v dobrém.

Teď bylo jasné, že se to nestane. Můj příběh se změnil v tragédii.

A tak jsem seděl pod proskleným stropem uprostřed soudní síně, před sebou velkou půlkruhovou lavici, a čekal jsem. Za normálních okolností by onu lavici zaplnili tři šťastlivci, kteří vyslechli obvinění a pak vynesli rozhodnutí. V mém případě se ale ještě nedohodli. Nehybný zůstal jen soudce Vah. Byl bych rád, kdyby si pospíšili. Očekával jsem nepěknou smrt.

Během toho dlouhého čekání jsem ani jednou neotočil hlavu směrem k davu. Dokázal jsem se vyrovnat s tím, že mě za zrádce považují cizinci, ale neunesl bych vědomí, že se na mě jako na zrůdu dívají i lidé, na nichž mi záleží. Dělal jsem to, abych je ochránil, ačkoli o tom neměli tušení. Ta myšlenka mi pomohla udržet pohled na lavici a na zlaté soše s váhami v rukou, která stála za ní.

Ranní slunce pronikalo skrze sněhovou pokrývku ležící na stropních oknech, ohřívalo mé bolavé kosti a ztuhlé svaly. Vyhřívat se ve sluneční záři byla prostá věc. Než jsem se ocitl zavřený v nekonečné temnotě, považoval jsem ji za samozřejmost.

Ta chvíle však netrvala dlouho. Dveře za lavicí se otevřely a ven vykročili tři lidé, kteří měli rozhodnout o mém osudu.

První se objevil Gaius Hewitt, našeptavač církve Věčného plamene oděný v liturgickém oděvu – těžkém černém hábitu s jasně červenými lemy a s ohnivou výšivkou v dolní části.

Za ním přicházela Efyra Masonová, kapitánka havranů, palácových strážců krále Isaaca. Měla na sobě ocelovou zbroj z ohýbaných plátů a nesla zakřivený meč. Sedm pavích per vetkaných v jejích černých vlasech jasně označovalo její hodnost.

Jako poslední vešel Charles Domet, muž, který mě zlákal na cestu vedoucí k jisté smrti. Obchodní magnát se dnes neusmíval. Místo toho se zaobíral odstraňováním smítek z kabátce, jehož knoflíky byly zapnuté v nesprávných dírkách. Vlasy toho muže byly černé a neupravené, v ruce si nesl hůl s vlčí hlavou. Vypadal jako ustrašený dvojník muže, s nímž jsem se poprvé setkal před dvěma nebo snad třemi týdny. Těžko říct, jak dlouho jsem byl zavřený v podzemí.

Jakmile se všichni usadili po pravici soudce, promluvil: „Michaele Kingmane, synu Davida Kingmana, než se porota vyjádří, naposledy se vás ptám: Jaké je vaše konečné prohlášení?“

Vstal jsem a řetězy zachřestily.

Pohlédl jsem jim do očí. Nepromluvil jsem od chvíle, kdy jsem se jim vzdal. Ať se snažili sebevíc, nepronesl jsem jediné slovo. A ani teď.

„Chcete se snad odvolat na to, že patříte k zapomenutým?“

Neodpověděl jsem. Nebyl jsem zapomenutý. Nikdy jsem nepoužíval smyšlenkovou magii, jak to měli ve zvyku urození. Někteří se k ní uchylovali až příliš a přišli o všechny vzpomínky. Mé utrpení i všechny zkušenosti stále patřily jen mně. Učinily mě tím, kým jsem byl: synem svého otce, dědicem jeho odkazu. Vzpomínal jsem si na všechno, teď jasněji než kdykoli předtím.

Soudce se mi zadíval do očí. „Členové poroty, jak zní váš verdikt ve věci Michaela Kingmana?“

Charles Domet vstal a roztřesenýma rukama si přidržoval kus papíru. „Ve věci velezrady nejvyššího stupně shledáváme Michaela Kingmana…“ Na krátký okamžik se jeho zoufalé oči setkaly s mými, jako by v nich hledal odpuštění. „… vinným.“

Kolem zazněly výkřiky. Slyšel jsem každého kromě svého bratra Lyona. Zůstal sedět jako ochrnutý, dosud měl v živé paměti osud, který potkal našeho otce. Jistě ale utěšoval naši sestru Gwen.

Byli jsme posledními žijícími členy Kingmanovy rodiny a lépe než kdokoli jiný jsme věděli, co bude následovat. Trest za velezradu byl jen jediný.

Alespoň jsem si to myslel.

Pomatení hrdinové totiž mívají ve zvyku mařit ostatním plány. Jakmile soudce udeřil rukou v ocelové rukavici do lavice, dav se utišil, ale přes hrazení, které mě oddělovalo od všech ostatních, náhle přeskočil muž. Měl pistoli s křesadlovým zámkem a táhl z něj nějaký alkohol, který si dal nejspíš na kuráž. Tou zbraní mi mířil přímo na srdce. Netušil jsem, co jsem mu mohl udělat, ale věděl jsem, že si jeho nenávist zasloužím.

Takže mi přece jen bude dopřána čistá smrt. Lepší smrt, než by si královrah zasloužil.

„Nedovolím, aby se to stalo znovu!“ vykřikl ten muž. „Nikdo si na tebe nevzpo…“

Mohla to být velmi poetická smrt. Pistole nedělá mezi lidmi rozdíly. Natažením kohoutku jste mohli zabít i toho nejsilnějšího smyšlenkáře a všichni ve městě to velmi dobře věděli.

Ten ubožák si ale bohužel nevšiml, že kapitánka havranů už vyrazila. Vyskočila ze svého místa mezi porotci a prolétla vzduchem, který kolem ní praskal jako vzdálené hřmění. Ocitla se přímo nad útočníkem a bleskem mu vyrazila zbraň z ruky. Nejbližší zastánce ji sebral dřív, než se jí mohl zmocnit někdo jiný. Ještě se ani neusadil prach. Soudní síň naplnilo kašlání přítomných.

Vrahův plán tedy selhal. Stalo se to tak rychle, že ani nestačil vykřiknout. Jen na mě upřeně hleděl. O chvíli později už byl na kolenou a naříkal nad tím, kolik kvůli mně a mému otci město vytrpělo. Prý jen nechtěl, aby se ten bordel opět vyřešil tak zbabělým způsobem. Dav mlčel a vyčkával, co bude dál.

„Michael Kingman zemře až ve chvíli, kdy řekneme, že smí. Na náš příkaz. Po všem, co spáchal, ho nenecháme jen tak pokojně odejít. Chceme spravedlnost,“ zavrčela Efyra. „Soudce, jaký je trest za držení střelných zbraní v oblasti Kotliny?“

„Smrt,“ odvětil dotázaný.

Efyra nad muže zvedla ruku. „Nechť se tak stane.“

Stačil jediný blesk z její dlaně namířený na srdce, a bylo to. Muž odletěl zpátky do davu, vrážel při tom do lidí a sedadel. Jeho tělo doutnalo, stoupal z něj kouř a celou síň naplnil zvláštní, nepřirozený pach. Pach, který mě pronásledoval ve snech už od chvíle, kdy tohle všechno začalo.

Zatímco se ostatní snažili vyrovnat s tím, co se právě odehrálo, Efyra se vrátila na své místo, ostří meče vytažené z pochvy. Položila si ho přes kolena, jako by tak vyzývala mé sourozence, ať si zkusí mě zachránit.

Když se zmatek utišil a dozorci odklidili tělo, soudce pokračoval ve vynášení verdiktu. „Michaeli Kingmane, čekali jsme od vás víc. Právě vy byste to měl chápat lépe než kdo jiný. Bez ohledu na to, co udělal váš otec, stále jste Kingman. V těžkých časech, jako je tento, potřebujeme muže, který by nás vedl, který by nám pomohl. Místo něj ale před námi sedí královrah.“

Soudce se na chvíli odmlčel, oči upřel na cejch zrádců vypálený na mém krku. Byl to dar, který mi král věnoval před deseti lety. Hned po popravě mého otce. Dnes už jsem se za něj nestyděl. Soudce potřásl hlavou a pokračoval. „Proto vás odsuzuji k smrti. Za týden budete popraven na schodech Poutníkova chrámu stejně jako před vámi váš otec. Ať se nad vámi smiluje bůh.“

Chtělo se mi smát. Kdyby ten rádoby útočník počkal o chvíli déle, dosáhl by svého.

Hluk, který vzápětí propukl, už nebylo možné utišit. Za zády jsem slyšel zastánce Vah, kteří se snažili udržet dav. Ozýval se jásot, tleskání i hrozby. To všechno se měnilo v pouhý bílý šum na pozadí. Přistoupil ke mně dozorce. To plechové monstrum si omotalo mé řetězy kolem jedné ze svých rukavic a zuřivě mě vleklo do jedné z postranních místností, pryč od všech svědků. Když mnou smýkl k otevřeným dveřím, dovolil jsem si první pohled do rozvášněného davu. Má sestra stála vpředu, vrhala se na zastánce a snažila se ke mně dostat.

Stín, ten žoldnéř, stál ve dveřích v zadní části soudní síně a ruce měl založené na hrudi. Podíval se na mě a zavrtěl hlavou. Jeho prázdné šedé oči mlčky říkaly, že jsem měl být chytřejší. Nemýlil se, to jsem měl. Ale skončil jsem tady. Musel jsem vypadat opravdu uboze, když mě politoval dokonce i žoldnéř.

Dveře se zavřely a oddělily mě od soudní síně. Zavřel jsem oči a čekal, až opět ucítím sluneční záři, ačkoli jsem věděl, že až ta chvíle přijde, bude to znamenat mou smrt.

1

PŘEDSTAVENÍ

Ten příběh uslyšíte tak, jak jsem ho prožil.

Měl byste se považovat za šťastlivce, vždyť si Kingmanův příběh vyslechnete přímo od něj. To tu ještě nebylo. Na oplátku za největší příběh, jaký byl kdy vyprávěn, od vás žádám jen drobnou laskavost – nechte mě žít tak dlouho, abych ho mohl říct celý.

Abyste pochopil, jak jsem si vysloužil přezdívku Královrah, musíme se vrátit k noci před začátkem Nekonečného valčíku, k posledním chvílím mého mládí.

Ne že bych někdy nějaké měl.

Po popravě mého otce jsem se snažil přežít ve městě, kde si každý přál vidět na mých zápěstích okovy a mou hlavu oddělenou od těla. Nejspíš vás tedy nepřekvapí, že jsem většinu času trávil podváděním urozených, což bylo mnohem snazší, než by mělo. Dokonce jsem ani nemusel schovávat znamení na krku či zastírat, že mám podezřelé úmysly.

A podezřelou činností jsem se zabýval i té noci, kdy jsem se stal svědkem duelu mezi mým přítelem Sirashem, bývalým Kostlivcem, a jeho cílem: poněkud opilým a značně nesnesitelným šlechticem z venkova, který nikdy předtím v Kotlině nebyl. Ve městě byl tak krátce, že se ještě ani nestačil převléknout do něčeho příhodnějšího, aby lépe zapadl mezi kotlinské urozené. Měl na sobě kusy oděvů, které postrádaly jednotný střih i barvu. Na první pohled mohl každý poznat, že to byl vesnický balík, ale to bylo patrné už z toho, že Sirashe nazval měďokožcem a barbarem. Takzvaní civilizovaní lidé si totiž tyto výrazy dovolili používat jen v bezpečí svých domovů.

Šlechtic vytáhl křesadlovou pistoli, ukázal ji svému bolestně střízlivému bratrovi a pak se přes hlaveň zahleděl na Sirashe. Prst celou dobu držel na spoušti. Naštěstí pro něj nebyla pistole nabitá. Ne že by dostal příležitost to zjistit. „Vážně to chceš udělat, Kostlivče?“

Sirash neodpověděl. V tu chvíli už nebylo cesty zpět a oba urození se chytili do naší pasti. Neměli šanci vyváznout.

Jeho bratr se ale nevzdával. „Adriane, tohle bychom neměli. Zbraně jsou tu stále ještě zakázané. Přece nechceš, aby tě s ní někdo viděl. Popravili by tě.“

„Adriane,“ řekl jsem tiše. „Jsem nucen vás informovat, že pokud se neomluvíte, dojde k souboji. A jestliže odmítnete i to, zničíte si pověst. Nekonečný valčík je za dveřmi.“

„Je to Kostlivec!“ zvolal Adrianus. „Co by mi asi tak mohl udělat?“

Pohlédl jsem na Sirashe, který klidně seděl na kamenné zídce a hrál si s druhou křesadlovou pistolí, kterou jsem přinesl. Momentálně byl přestrojený za níže urozeného, a tak byl hladce oholený. Na sobě měl dlouhé tmavé kalhoty a bílou, takřka průhlednou, částečně rozepnutou košili. Jeho vzhled narušoval jen jeden zvláštní detail – tetování v podobě kosti na spodní straně levé paže. Připomínka minulosti. Podobně jako ten rezavý prsten na mém prostředníčku.

„Podívejte se na něj. Očividně vyrůstal v lepší společnosti,“ podotkl jsem.

„Mohl by být urozený?“ zeptal se Adrianus.

„Možná. Vznešený Morales povýšil v posledních letech mnoho nových rodin.“

„Dokonce i bývalé Kostlivce?“

„Staly se už divnější věci.“

Adrianus se rozmýšlel a s pokyvováním hlavy si prohlížel pistoli, kterou držel v ruce.

„Už toho bylo dost,“ ozval se Adrianův bratr. „Zapomeň na něj. Měli bychom jít. Zítra máme dostat požehnání Věčného plamene pro Nekonečný valčík. Před klepy a pomluvami nás snadno ochrání vznešený Maflem Braven.“

„Ale co když mě označí za zbabělce a ženy se mi pak budou vyhýbat?“ opáčil Adrianus jako chlapec s nízkým sebevědomým, jehož jedinou starostí je názor opačného pohlaví. „Nechci dělat radost otci a oženit se s Jessi. Toužím po dobrodružství, a ne po životě chovného hřebce!“

„A co když se o tom souboji někdo dozví a tebe zatknou?“ přesvědčoval ho bratr.

Položil jsem ruku na Adrianovo rameno. „Jsme uprostřed Sádek. Váhy a královští havrani sem chodí jedině tehdy, když kvůli zvyšování daní vypuknou nepokoje. A většina místních už spí.“

„Je… je ta pistole připravená?“ zeptal se Adrianus.

„Ano,“ odpověděl jsem. „Nabil jsem vám ji. Stačí jen zamířit a vystřelit.“

„Tak pojďme na to,“ prohlásil. „Jsem připraven.“

Než jeho bratr stačil protestovat, gestem jsem vyzval Adriana k pohybu a s rukou položenou na jeho bedrech ho doprovodil na správné místo.

„Dobře mě poslouchejte, Adriane. Místo abyste udělali obvyklých deset kroků, otočili se a stříleli, zůstanete stát na místě v dané vzdálenosti. Tak žádný z vás nebude mít možnost podvádět a vystřelit dřív. Co říkáte?“

Znovu přikývl, a tak jsem dal Sirashovi znamení, aby zaujal pozici proti němu. „Budete střílet na tři. Miřte dobře.“ Naposledy jsem ho poplácal po zádech a ustoupil stranou.

„Na můj povel!“ zvolal jsem. „Jeden! Dva! Tři!“

Vystřelili. Oba je zahalil bílý mrak, takže se v něm na pár chvil zcela ztratili. Když se konečně rozptýlil, ozvala se rána a Sirash padl k zemi. Z jeho kolena a stehna proudila krev a vsakovala se do země. Adrianus nebyl zraněný, ale přesto vykřikl, upustil pistoli a ta s třesknutím dopadla na zem.

„Do prdele!“ Ihned jsem se vrhl k Sirashovi, tiskl jsem mu ránu na koleně a snažil se zastavit krvácení. Mezi prsty mi protékala krev a rozlévala se po okolní dlažbě. „Vykrvácí.“

Adrianus stál jako přimražený. „Co jsem to udělal? Tohle jsem nechtěl. Ať mi Poutník odpustí!“

Zkontroloval jsem puls. „Vaše střela musela protrhnout tepnu, proto tak rychle vykrvácel. Je mrtvý.“

Urozený se zalomil v pase a začal zvracet, jeho bratr ho s vyděšeným výrazem držel za rameno. Když se Adrianus trochu vzpamatoval, začal si cosi tiše mumlat. Mumlání se však rychle změnilo v nářek. „Zabil jsem ho. Ach, Poutníku, já ho zabil.“

„Nemyslím, že jsi ho skutečně zasáhl. Proč ses prostě neomluvil?“

Adrianův bratr přistoupil blíž a ukázal na mě prstem. „Tohle není skutečné. Poznal jsem vás ve chvíli, kdy jsem uviděl to znamení na krku. Jste Michael Kingman, syn toho zrádce Davida Kingmana. Ihned to dejte do pořádku.“

Ucítil jsem, jak královský znak na mém krku začal pulzovat. Nevěděl jsem, jestli to způsobila ta slova, nebo mé divoce tlukoucí srdce. „Dát to do pořádku? Vy si snad myslíte, že ho dokážu vzkřísit z mrtvých?“

„Ne, to si nemyslím.“ Sáhl do kapsy, vytáhl naditou peněženku a zamával mi s ní před nosem. Předpokládal jsem, že se jednalo o značnou část kapesného, které dostal na slavnost Nekonečného valčíku. „Vezměte si to a zbavte se těla. Už o vás nechceme slyšet, jasné?“ Pak se ušklíbl nad Sirashovým tělem. „Pochybuju, že ho někdo bude postrádat. A pokud ano, ať si nechá z Pobřeží Kostlivců přivézt nového otroka.“

„Chcete, abych kvůli vám a vašemu bratrovi ututlal vraždu?“

Přitiskl mi tašku s penězi k hrudi. „Já to po vás nechci. Nařizuji vám to.“

„A co když to neudělám?“

Kolem jeho pravé paže se začal s praskotem formovat blesk. To gesto bylo výmluvnější než tisíc slov. Neuvědomil jsem si, že je smyšlenkář, ale dávalo to smysl. Ten hlupák přece přijel do Kotliny na Nekonečný valčík.

Držel jsem jazyk za zuby a on zatím vlekl Adriana pryč ze scény. Nejdřív ho před sebou tlačil, ale pak ho prostě odtáhl za košili pryč. Jamile zmizeli z dohledu, otřel jsem si zakrvácené ruce a dloubl do žeber Sirashe, aby věděl, že vzduch je čistý.

„To jako vážně? Jak mám asi někoho přesvědčit, že tě zabila rána do kolene?“

Sirash se posadil a při pohledu na své šaty se zamračil. Byly zašpiněné, jak během souboje protrhl prasečí žaludek naplněný krví. „Tak to promiň. Až mi příště někdo namíří pistoli na nohu, chytím se za hrudník. Máme štěstí, že vůbec dokázal mířit mým směrem. Na rozdíl od toho chlapa minule.“

„Nechci víc než jednu bezproblémovou akci, abych si příště, až padneš mrtvý k zemi, nemusel vymýšlet báchorky o protržené tepně. Měl bys mi být vděčný, že jsem nás z toho dokázal vylhat.“

„Kdykoli otevřeš pusu, dostaneš nás do problémů.“

„Tak proč jsem to pokaždé já, kdo má obstarat všechno to mluvení? Proč nikdy nestřílím?“

„Protože na tebe by každý vystřelil bez váhání,“ zazubil se zlomyslně Sirash. „Kolik jsme dostali?“

Oplatil jsem mu úsměv a dřepl si k němu, abych mohl vysypat mince. Začali jsme třídit zlato, stříbro, měď a železo a všechno jsme spočítali. „Skoro jedenáct sluncí,“ řekl Sirash.

„Od šlechtice, který přichází ke kotlinskému dvoru, bych tedy čekal víc.“

„Musel být chudší, než jsme mysleli. Měl ses pokusit dostat kapesné i z Adriana.“

„Kdyby neměl tolik upito, nejspíš bych to zkusil.“

Rozdělili jsme si kořist. Sirash si vzal sedm sluncí na pokrytí nákladů, a také aby své milence Jean pomohl zaplatit školné na hudební fakultě. Vzal jsem si zbytek. Na splacení vynaložených nákladů. A pokud se mi na obchodníkovi s kuriozitami podaří usmlouvat nižší cenu, možná mi zbyde dost i na další lék. Uložil jsem peníze do bezpečí své kapsy a zeptal jsem se: „Kolik budeš do konce měsíce potřebovat?“

„Další tři slunce. Nejsem si jistý, kolik urozených ještě přijede do Kotliny, aby se zúčastnili toho směšného namlouvacího rituálu…“

„Nazývej ho Nekonečným valčíkem. Děláme to přece už dva roky. Pokud máme vypadat jako urození, musí se z toho stát naše druhá přirozenost.“

„Kolik potřebuješ ty?“

„Nevím. Tohle by na léky pro matku mělo stačit. Promluvím si s Treyem a do zítřka zjistím, kolik chybí jemu. Mohl bych mu pomoct platit účty, až bude ve službě u vznešených…“

Městem se rozezněl zvon. Oba jsme zvedli hlavy k obloze a hledali kousek padajícího měsíce.

„Kvůli všem těm světlům nic nevidím,“ zašeptal.

Než jsem mu stačil odpovědět, město se začalo nořit do tmy. Sebrali jsme pistole, vyšli z uličky a rozhlédli jsme se. Plynové lampy lemující celou délku jedné z hlavních kotlinských ulic hořely jasným plamenem. Lampáři však jednu po druhé uhášeli a ve městě nastalo bezsvětlí. Šíření temnoty doprovázela symfonie zavíraných oken a okenic.

„Vidíš to někde?“ zeptal se.

Nic jsem neviděl. Tenere, náš menší měsíc byl v úplňku a jeho namodrale oranžový povrch zářil na temné obloze. Před ním plula navždy rozbitá Celona složená ze sedmi jasně bílých velkých kusů. Kolem nich bylo vidět prach a menší kameny. Většina z nich dříve či později dopadne na povrch světa pod nimi.

Okolní hvězdy tlumeně pomrkávaly… A pak jsem spatřil kus padající Celony. Snažil jsem se rozpoznat, jakou barvu bude mít ohon, a doufal jsem, že červenou. Kdyby se zbarvil do běla či do modra, znamenalo by to konec Kotliny, bez ohledu na to, jak moc se tomu král a Váhy snažili zabránit.

Jejich neslavně proslulý obranný systém, který postavili, aby ukonejšili veřejnost, byl jen o trochu lepší než katapult. Rád bych ty pitomce viděl, jak zachrání město tím, že se budou snažit zasáhnout rychle padající úlomek měsíce. Ten pohled by jistě stál za to, než bude město nevyhnutelně zničeno.

„Měli bychom se pokusit najít nějaký úkryt. Pro případ, že by se ozval i druhý a třetí zvon,“ navrhl Sirash.

„Já nemůžu,“ řekl jsem. „Už jsem měl být v ústavu. Celona ať se jde vycpat.“ Poplácal jsem Sirashe po rameni a rozběhl jsem se ulicí. Věděl jsem, že Sirash najde útočiště v kanálech. Když zvonily zvony, dělával to tak vždycky.

Sirash za mnou ještě se smíchem zavolal: „Michaeli! Jestli nebudeš brát lunopády vážně, jednou by tě to mohlo zabít! Ze všech parchantů spadne ten kus skály na hlavu zrovna tobě!“

To sotva. Kingmanovi nikdy neumírali s nářkem. Naše narození i úmrtí formovala historii, a ať už se mi to líbilo, nebo ne, já nebudu výjimkou.

2

ŽENA V ÚSTAVU

Lunopádů jsem se nikdy nebál, ne tak jako ostatní. Navíc se ozval jen jediný zvon.

Jedno zazvonění znamenalo, že padá kus měsíce, dvě by ohlašovala, že dopadne na naše území, tři údery, že to bude přímo do města, a čtyři, že můžeme čekat zemětřesení nebo tsunami na pobřeží. Dokud neuslyším třetí či čtvrtý zvon, nehodlal jsem se zastavovat.

Proběhl jsem městem tak rychle, jak jsem dokázal. Mířil jsem do ústavu ve studentské čtvrti poblíž hawthornské lékařské fakulty. Vyšší Čtvrť zářila jako maják v bouři. Tady bezsvětlí nemívali. Na takové nesmysly byli asi příliš nóbl. Vůbec jim nevadilo, že observatoře, které se snaží vysledovat dráhu lunopádu, kvůli světlům z jejich čtvrti nevidí oblohu. Pokud si vůbec někdo stěžoval, bylo to jen pár jedinců. Všichni byli příliš vystrašení, než aby si troufli promluvit proti někomu z královské rodiny nebo vznešeným. Co kdyby je pak začali házet do jednoho pytle s rebely? Byl jsem jedním z mála, kdo se nebál. Co by mi asi tak mohli ještě udělat? Už jsem nosil cejch. Ani kdybych se snažil sebevíc, nikdy bych to nedotáhl výš než na obyčejného podvodníka.

Když jsem konečně doběhl až k ústavu, studentská čtvrť byla ponořená ve tmě. Ve chvíli, kdy jsem otvíral dveře a spěchal studenými, jasně bílými chodbami, nad městem se rozezněl druhý zvon. Kdesi přede mnou se ozvaly výkřiky.

„Nesahejte na mou matku!“ zaslechl jsem hlas své sestry. „Nemůžete ji vyhodit, když venku zvoní zvony!“

Objevil jsem se právě ve chvíli, kdy jeden z ústavních pečovatelů vlekl mou matku za její dlouhé černé vlasy k východu. Zelené duhovky měla zastřené, takže jsem pochyboval, že si to vůbec uvědomuje. Má sestra Gwen tam stála a bezmocně zatínala ruce do pěstí, na levé paži jí jasně vystupovalo znamení zrádců.

„Dustine!“ zvolal jsem a prudce zastavil přímo před nimi. „Tady jsou peníze. Oba se uklidněte.“

Pečovatel, mnich z chrámu Věčného plamene oblečený v černé kutně s plamennou výšivkou na lemech, pustil matku a úkosem se na mě zadíval. „Zase jste se zpozdili, pohané! Kolikrát vám mám připomínat, že se platí vždy na konci měsíce? Bez výjimek, bez pardonu.“

„Copak na tom záleží? Peníze jsem vám přinesl.“

Pečovatel se probíral zlatými mincemi, které jsem mu vysázel na dlaň.

„Chcete si do nich i kousnout? Jsou pravé. A teď nás nechte uložit matku do postele.“

Propustil nás ledabylým mávnutím ruky. „Moc rád bych vás odsud vyhodil, ale musím zůstat věrný učení proroka Hewitta a prokázat milosrdenství. Dokonce i takovým bezvěrcům, jako jste vy. To vy jste zničili Celonu, boží svrchované dílo. Příští měsíc budu chtít pět sluncí. Mé desátky se zvýšily, a tak se musí zvýšit i vaše.“

Viděl jsem, jak Gwen na krku pulzuje žilka. Nebyl jsem na tom o mnoho lépe, ale nechtěl jsem to zhoršit. Raději jsem řekl: „Prosím, matka se musí vrátit do svého pokoje.“

Pečovatel beze slova odešel. Cestou si pískal.

„Jdeš pozdě a smrdíš hospodou,“ vyštěkla sestra. Sehnula se a prsty pročísla matčiny vlasy. „Měl jsi tu být už před několika hodinami.“

„Získat ty peníze zabralo víc času, než jsem čekal.“

„Kdyby sis dokázal udržet práci déle než měsíc, možná bychom se tak často nedostávali do potíží. Zatím nás nevyhodili jen šťastnou náhodou a díky té druhé opatrovatelce, která se nad námi pokaždé slituje. Dnes tu ale není, takže jsme se sotva vyhnuli průseru. Jako vždycky.“

„Dělám, co můžu, Gwen.“

Zvony utichly a oba jsme si úlevně vydechli. Jedna obava nám tím ubyla.

Gwen mě pobídla, abych matku uchopil pod koleny, a společně jsme ji pak odnesli do jednoduché místnosti. Nebylo v ní víc než slamník a kousavá deka. Jedinou útěchu poskytoval obraz zachycující naše rodiče o svatebním dni. Visel na stěně přímo proti posteli. Uložili jsme matku a opustili pokoj, abychom ji nerušili.

„Musíš ji navštěvovat častěji, Michaeli. Často se na tebe ptá.“

Založil jsem si ruce na hrudi. „Na mě, nebo na otce?“

Zaváhala. „Na oba. Ale dobře víš, že potřebuje normální život a pravidelný režim. Po tvé návštěvě se vždycky cítí lépe.“

Raději jsem mlčel. Nesnášel jsem, do jaké mě stavěla pozice. Gwen na rozdíl ode mě zdědila rysy obou našich rodičů. Měla matčiny husté černé vlasy, její opálenou pleť a po otci jantarové oči, kterými byli proslulí všichni Kingmanové. Já byl ale přesnou kopií otce. Gwen díky tomu snadno unikala pozornosti veřejnosti. Dokonce i to vypálené znamení mohla skrýt snadněji. Nosila ho pod dlouhými rukávy ústavního stejnokroje.

„Michaeli, prosím. Promluv s ní, než odejdeš. Moc to pro ni znamená.“

„Fajn. Stejně pro ni něco mám.“ Vrátil jsem se dovnitř, sedl si na okraj postele a pohladil jsem ji po vlasech. Sedla si a usmála se.

„Matko, jak se ti daří?“

Pevně mě objala. Alespoň tak pevně, jak dokázala. Její tělo bylo jen kost a kůže. Příliš dlouho jen ležela v posteli, a tak jí ochably svaly. „Ach, Davide. Tolik se mi stýskalo. Kde jsi byl? Vrátil ses do Pětistátí, aby ses setkal s tím mrzákem? Nebo jsi musel znovu odjet na Zlaté pobřeží?“

„Matko…“ zašeptal jsem, „… to jsem já, Michael.“

Její oči jako by se zaostřily a objevil se v nich vážný pohled. Upřeně se na mě zadívala. „Jantarové oči, ostrá brada, úzká tvář, hnědé vlasy… Ach, Michaeli, omlouvám se… Tolik se podobáš otci.“

Vzlykla a já jí mlčky oplatil objetí. Má matka, ačkoli nepatřila ke smyšlenkářům, čelila osudu zapomenutých. Nepamatovala si nic, měla jen občasné záblesky vzpomínek na život, jaký býval před tím, než otec zavraždil prince. Nejdříve jsme si mysleli, že na její mysl někdo použil temnosmyšlenky, ale bez ohledu na to, kolik světlosmyšlenkářů jsme najali, nic se nezměnilo. Krátce po smrti otce jsme pochopili, že už nám nezbyl žádný rodič, na kterého bychom se mohli spolehnout.

„Daří se ti dobře? Máš dost jídla?“ zeptala se. „Objevila se ve tvém životě nějaká žena? Brzy se zúčastníš Nekonečného valčíku. Chystáš se přihlásit do Kotlinské akademie jako tvůj otec?“

Někdy… někdy bylo snazší lhát, než se podělit o podrobnosti každodenního života. Pokaždé ji to jen rozrušilo a následujícího dne si to stejně nepamatovala.

„Nekonečný valčík začne už brzy a tam venku je spousta příjemných žen, které bys s radostí přijala za snachu. A ano, matko, vstoupím na Kotlinskou akademii jako otec. Kde jinde bych se mohl naučit používat smyšlenky?“

„To je dobře,“ řekla. „Tvůj otec byl jedním z nejnadanějších smyšlenkářů, jakého jsem kdy potkala. Dodnes si vzpomínám na první smyšlenku, kterou jsem ho viděla vytvořit. Byli jsme v mém rodném městě, na slavnosti, a on bavil děti ohněm, který vytvořil z ničeho. Už jsem ti vyprávěla, jak jsme se seznámili, Michaeli?“

„Matko, myslím, že máš hlad,“ využil jsem rychle toho, že se odmlčela, aby se nadechla. Vytáhl jsem malý váček s hlubinnými semeny, které jsem přivezl ze Zlatého pobřeží. Třásly se mi ruce. „Něco pro tebe mám.“

Vzala si je ode mě a začala je jíst i se slupkou. Podle mých informací mohla hlubinná semena poskytnout zapomenutým pár okamžiků jasného myšlení. Obvykle se vynořily vzpomínky spojené s nehodou, která jejich stav způsobila. Neměly moc ji vyléčit, protože nic takového nejspíš neexistovalo, ale mohly nám pomoci zjistit, co se jí vlastně stalo.

„Matko, odpusť, že tě ruším při jídle,“ začal jsem, „ale vzpomínáš si, co se stalo otci?“

Zaváhala a mně se zadrhl dech v hrdle. „Co tím myslíš?“

„Tu věc s Daveyem.“

Vytřeštila oči. „Ach, ano, bože, jak jsem mohla zapomenout? Davey bude mít brzy narozeniny! Nezapomněl mu otec koupit dar? Přísahám, jestli ten chlap…“

Kdyby mě v tu chvíli někdo bodl mečem do hrudi, bylo by mi to milejší než její slova. Další neúspěšný pocit o léčbu. Další z mnoha.

Hrál jsem si s prstenem, a zatímco mi vyprávěla, jak se seznámila s otcem, mé myšlenky se zatoulaly. Ten příběh byl vždycky stejný, ale občas se měnily podrobnosti: tentokrát byl otec ohňosmyšlenkářem, přestože minule tvrdila, že ovládal blesky. Jednou ho dokonce prohlásila za kovosmyšlenkáře. Matka milovala, když mohla vyprávět příběhy o otci, ale rozpoznat, který z nich je pravdivý, bylo takřka nemožné.

Dostatek informací o tom, jaký to byl člověk, mi nedokázala poskytnout ani má vlastní paměť. Jediná jasná vzpomínka se týkala noci před tím, než zavraždil Daveyho Hollowa. Tehdy jsem se vkradl do otcova pokoje a našel ho pracovat na balkoně. U nohou se mu válely stohy dokumentů. Vždy býval hladce oholený, ale té noci mi připadal starý a unavený. Viděl jsem, že na chvíli přestal pracovat, vzhlédl ke hvězdám, tužka v jeho ruce zamrzla uprostřed pohybu, a usmál se. V tom okamžiku rozhodně neodpovídal popisu stvůry, kterou měl údajně být, a já se občas sám sebe ptal, zdali jsem si tu vzpomínku uměle nevytvořil, abych se dokázal lépe vyrovnat s tím, co následovalo.

Ať už byla opravdová, či ne, nikdy jsem nedostal příležitost zjistit, jaký můj otec ve skutečnosti byl, a už to ani nezjistím. S jistotou jsem věděl jen to, jaký získal titul: zrádce. Dali mu ho za chladnokrevnou vraždu králova syna.

Přísahal jsem si, že nikdy nebudu jako on.

Raději bych zemřel, než abych opustil rodinu.

3

OBĚŠENCI

Matka pokračovala ve vyprávění, dokud jí neztěžkla víčka. Políbil jsem ji na čelo a nechal spát. Tiše jsem za sebou zavřel železné dveře.

Sestra na mě čekala.

Začal jsem si třít odhalenou kůži. Po návštěvě u matky se mě vždycky zmocňoval chlad. Když jsem ji držel za ruku, jako by ze mě odčerpávala veškeré teplo. Miloval jsem ji a udělal bych pro ni všechno, ale chodit za ní bylo vyčerpávající. Netušil jsem, jak to Gwen dokáže, a uvažoval jsem, jestli to, že ji nenavštěvuji častěji, ze mě nedělá špatného syna.

„Nemáš na starosti i jiné pacienty?“ zeptal jsem se.

„Ne. Jedinou povinností, kterou v noci mám, je zůstat vzhůru až do rozednění, zatímco oni spí.“

„To musí být skvělá zábava.“

„Zaplatí to její pobyt tady, takže…“ řekla a v jejím hlase sílil přísný tón. Tušil jsem, co bude následovat. „Měl jsi štěstí při hledání té pistole?“

„Pistole?“ divil jsem se. Zvedl jsem si lem košile, aby viděla ty dvě, které jsem tam schovával. „Mám je přímo tady.“

„Angelo nebude mít radost, že jsi mu je zase ukradl… Ale o nich jsem nemluvila, Michaeli. Měla jsem na mysli zbraň, o které mluvím už deset let. Zbraň, s níž měl náš otec zavraždit Daveyho. Už jsi ji našel?“

„Ten slib jsem ti dal, když mi bylo deset, a udělal jsem to jenom proto, abys přestala brečet.“ Tehdy jsem ještě věřil, že byl otec nevinný. Léta prožitá v Kotlině mě naučila, jak to bylo nemoudré.

„Přesto to byl slib.“

„Gwen,“ řekl jsem a sklonil se k ní. „Otce prohlásili vinným. Místo abychom se zdržovali konspiračními teoriemi, měli bychom se soustředit na něco praktičtějšího.“

„Jako na utrácení peněz za hledání přírodních prostředků na vyléčení zapomnění? Ne že by se o to nepokusily už tisíce lidí. Leda by sis myslel, že jsi chytřejší než oni.“

„Chytřejší ne. Vytrvalejší.“

Otočila se ke mně zády. Dělávala to už od dětství. „Každý máme svou posedlost. Ráda se té své vzdám, když mi dáš nějaký dobrý důvod, abych uvěřila, že náš otec zavraždil syna svého nejlepšího přítele.“

„Do toho se nenechám zatáhnout, Gwen. Jsem unavený a chci jít domů.“ Odcházel jsem. Pochopila to a připojila se ke mně.

„Tak jo,“ řekla poraženě. „Je tu ještě něco jiného. Nabídka práce, která by tě mohla zajímat.“

Zastavil jsem se. „Jaké práce? Protože minule šlo o opatrovníka u Věčného plamene. Málem nás oba propustili a matku chtěli vyhodit na ulici.“

„Dělal bys společníka bývalému pacientovi. Dával bys pozor, aby do toho zase nespadl.“

Za všechny ty roky, kdy jsem navštěvoval matku v ústavu, jsem ani jednou neslyšel, že by se něčí stav zlepšil. Řekl jsem jí to.

„Je to poprvé za dobu, co tu pracuji.“

„Jaký je v tom háček?“

„Tím pacientem je vznešený Charles Domet.“

Několikrát jsem zamrkal. „Ne.“

O Charlesu Dometovi jsem už slyšel. Říkalo se, že je bohatší než kterákoli církev. Jeho rodina pocházela ze Zlatého pobřeží. Navíc to byli vznešení. Slovy dokázal získat víc moci, než moji předkové s armádou za zády. Domet by klidně mohl dát králi facku přede všemi jeho havrany a ještě by se mu omluvili. O tomhle všem se mluvilo veřejně. Pak tu ale byly příběhy vyprávěné za zavřenými dveřmi a zataženými závěsy. Vyprávělo se v nich o tom, co dělal žoldnéřům, kteří se ho pokusili podvést. Nejvýstižněji by to popsalo slovo vyhlazení.

„Dostával bys pět sluncí denně.“

Dobře věděla, že taková informace člověka donutí k zamyšlení. Byl to majlant. „Na jak dlouho?“

„Na měsíc. Není toho tolik, co by ti mohl stihnout udělat za osmačtyřicet dní. A při odchodu bys měl dvě stě čtyřicet sluncí.“

S tolika penězi by se dala podniknout spousta věcí. Třeba na chvíli přestat líčit pasti na urozené. Vyzkoušet spoustu léků a vysvobodit matku z role otrokyně těch několika vzácných okamžiků jasného myšlení. Jenže tady šlo Charlese Dometa. To místo bylo volné a nabízeli za něj spoustu peněz, ale měli k tomu velmi dobrý důvod. Jenom blázen by strčil hlavu do ohně, aby se ujistil, že pálí.

„Rozhodně ne.“

„Domet je smyšlenkář. Mohl by tě naučit, jak je používat. Nebo aspoň základy. Třeba ti poskytne dostatečné znalosti, abys pro ni našel skutečný lék. Oba víme, že tahle přírodní medicína vůbec nepomáhá.“

„Gwen, mluvíme tu o Dometovi Nepříčetném. Jednou vyhodil z okna sluhu, protože mu ukradl lžíci. Opravdu si myslíš, že bych se k němu měl přibližovat? Ze všech lidí právě já?“

„Jsi jediný, koho znám, kdo by to mohl zvládnout,“ řekla jemně. „Stejně jako král i Domet ovládá všechny kolem prostřednictvím strachu. Ale rád se baví, miluje výzvy. A v tom jsi dobrý. Dokážeš z něj vymámit, cokoli si zamaneš.“

Přemýšlel jsem, jak dlouho už o té nabídce ví, a jestli jen čekala, až selže další z mých přírodních medicín. Bylo to pravděpodobné. Gwen byla trpělivá a vždy věděla, co a kdy říct, aby dosáhla svého.

Bylo to úplně poprvé, kdy mluvila o tom, že by mohla existovat nějaká léčba. Ne že by tím nějak změnila můj názor na používání magie.

„Ne.“

„Máme snad jinou možnost? Magii může uzdravit jen magie.“

„A riskovat, že skončím jako matka? Chceš, aby ses o mě musela starat jako o ni? Protože podle mě jeden pacient v rodině stačí. Už teď je to dost těžké.“

Čekal jsem, že se začne hádat, ale k mému úžasu to nechala být. Místo toho pevně sevřela cípy matčina šálu, aby se přestala třást. Oba jsme se snažili změnit naše životy k lepšímu, ale každý den jsme pod tou tíhou klesli níž.

Jak dlouho potrvá, než nás to úplně zničí?

Když se uklidnila, sáhla si do kapsy a vytáhla kousek nějaké látky. „Na později. Vím, že zase budeš hledat příležitost k rvačce, a tohle je sterilní. Měl bys být připravený. Anebo nebojovat. Je to jen návrh.“

Obvazy jsem si vzal a vděčně ji políbil na tvář. Pak jsme se rozloučili.

Cesta z ústavu do Úžin, kde jsme žili, byla dlouhá, a tak jsem se vydal přes Visuté zahrady. Spíš ze zvyku než z nějakého vědomého rozhodnutí. V parku se tyčily mohutné sekvoje vysoké jako věže, s větvemi širokými jako mé tělo. Ty stromy byly tak obrovské, že za dne prakticky odstínily veškeré sluneční světlo, takže v parku neustále vládlo přítmí. Na větvích vypučely nové květy, modré a fialové, některé tlusté, jiné hubené. Přivázané lany se jemně pohupovaly ve větru.

Cestou jsem málem vrazil do tří zastánců. Patřili k soukromému vojsku Vah, které ovládaly město, a ze všech jednotek, které měly, člověk právě na ně narazil nejčastěji. Ti tři právě přidávali další květy na už tak přeplněné stromy. Jeden upevňoval smyčku na hrdlo mladého chlapce, který mohl být tak o deset let mladší než já. V mrtvých očích měl vzdálený, zastřený pohled. Jeho rodiče už viseli ve větvích nad ním a čekali, až bude celá rodina pohromadě.

Ten hoch byl už mrtvý – to se nedalo změnit – ale já byl Kingman a vždy jsem se snažil prokazovat městu dobro, jak nejlépe jsem dovedl. Moje rodina pomohla králi Adrianovi Osvoboditeli sjednotit Kotlinu proti Vlčím králům a nehodlal jsem dopustit, aby jeden zkažený Kingman nadobro pošpinil rodinný odkaz.

„Hej, vy tři, co to děláte?“

Ten, co právě uvazoval smyčku, se na mě podíval, zatímco jeho dva společníci pokračovali v práci. „Tohle je oficiální záležitost Vah, kluku. Jestli se nechceš přidat k těmhle rebelům, radši odsud zmiz.“

„To dítě bylo rebel?“

Zastánce se začínal rozčilovat. „Jeho rodiče byli. Prodávali chléb Císaři rebelů.“

„Takže jste zabili pekaře, jeho ženu a dítě za to, že dělal svou práci? Jak podle vás měli vědět, že je to Císař rebelů? Copak po městě vyvěšujete plakáty těch, které hledáte? Není to náhodou tím, že sami nevíte, jak vypadají? Ale tak to není, že ne?“

V tu chvíli se ozval další zastánce. „Myslím, že bys měl jít, hochu. Než tě pověsíme vedle nich.“

Podrbal jsem se na hlavě. „Ani nevíte, jak rád bych vás poslechl.“

Pak jsem nejbližšího z nich praštil do brady, až se svalil na zem.

Druhý se do mě pustil a jednu mi vrazil. Dělal jsem, co jsem mohl, abych jeho rány odrazil. Snažil jsem se ho setřást, ale třetí zastánce ke mně přistoupil zezadu a přehodil mi kolem krku smyčku. O chvíli později už jsem se zavěšený za hrdlo vznesl do vzduchu a marně se snažil nehty rozdrásat lano. Každý trhaný nádech mi připadal, jako bych polykal roztavený kov. Začaly mi slzet oči a viděl jsem rozmazaně.

Zastánci řičeli smíchy a vytahovali mě výš a výš do větví, dokud jeden z nich náhle nevykřikl. „To je Michael Kingman! Podívejte se na jeho znamení! Odřízněte ho! Odřízněte ho! Jestli ho zabijeme, král nás popraví!“

S ohlušujícím žuchnutím jsem se zřítil k zemi. Byl jsem zamotaný v lanoví a snažil se uvolnit smyčku na krku. Nedokázal bych říct, jestli mi první nádech přinesl víc bolesti nebo úlevy, a jestli mě nakonec úplně nejvíc nebolely škrábance na hrdle, které jsem si způsobil vlastními nehty. V době, kdy se mi konečně zaostřil zrak, byli zastánci dávno pryč. Mrtvého chlapce nechali ležet pod stromem.

Doplazil jsem se k němu, při tom jsem stále lapal po dechu. Ať jsem se snažil sebevíc, nemohli mě zabít tak snadno jako jiné, a to mi tak trochu dodávalo útěchu. Upadl jsem sice v nemilost, ale stále jsem patřil ke vznešeným, takže mě směli usmrtit jedině na základě soudního rozhodnutí a poprava by se musela odehrát veřejně.

Zastánci by si ale jednoho krásného dne nemuseli mého cejchu všimnout včas. Pověsili by mě jako kohokoli jiného. Pochyboval jsem o tom, ale ta myšlenka se mi přesto vkrádala na mysl. Odpočíval jsem ve Visutých zahradách a byl vděčný, že pro jednou cítím něco jiného než zahanbení a lítost. Přestože to byla palčivá, řezavá bolest.

4

SNÍLEK NA HRADBÁCH

Než jsem toho chlapce pohřbil a stačil vklouznout oknem do svého pokoje, téměř svítalo. Nemusel bych se krást tak tiše, protože Gwen měla službu v ústavu a Lyon byl na noční hlídce Popravčí jednotky Vah, ale byl to zvyk. Pomocí kousků látky, které mi dala Gwen, jsem si pečlivě očistil rány, ale nedokázal jsem usnout. Pomlácené tělo nenašlo dostatečně pohodlnou polohu, ve které bych si zároveň nezakrvácel celé povlečení. Musel jsem se spokojit s neklidným zdřímnutím. Mysl se konečně oddělila od okolního světa…

Jenže potom můj nevlastní otec a úředník probačního úřadu Angelo Shade vtrhl do mého pokoje a vylil mi na hlavu vědro vody. Řekl jen: „Dolů. A vezmi s sebou mé pistole, Michaeli.“

Přibouchl za sebou dveře a já zasténal. Zvolna, protože každý pohyb přinášel čerstvou bolest, jsem začal zkoumat zranění. Oteklo mi oko a obočí protínala mokvající rána. V místě, kde mě škrtilo lano, vystoupila rudá podlitina, na celém hrdle jsem měl škrábance a po celé hrudi mi na znamení vítězství vyskákaly modřiny. Zamířil jsem po schodech dolů. Zakrvácené oblečení a zcela nasáklou látku jsem zatím nechal na hromádce za dveřmi a v duchu jsem si udělal poznámku, že je musím vyprat dřív, než Gwen dojdou čisté stejnokroje.

Angelo na mě čekal v kuchyni oblečený v uniformě s insigniemi Vah – měl starý kabát se stříbrnými knoflíky a tmavé kalhoty. Ramena mu zdobila sigilia v podobě zlatého oka, která prozrazovala jeho příslušnost k Hlídce. Na přistěhovalce vypadal dokonale a kotlinsky, ani náznak, že patříval k jiné kultuře. Černé, na krátko zastřižené vlasy měl upravené, kůži lehce opálenou a jeho štíhlá postava jasně ukazovala, že si neliboval v tučných jídlech.

K uniformě jednotek Vah nepatřily pouze prsteny, které nosil. Na prsteníčku levé ruky měl jeden skleněný, na palci pak masivní zlatý kroužek a na prostředníčku železný prsten se symbolem královské koruny – dar od manželky, který mu prý dala těsně před smrtí.

„Ty pistole,“ řekl prostě a ukázal na stůl.

Zbraně, které jsem mu včera ukradl z pracovny, jsem položil přesně tam, kam ukazoval.

„Uvědomuješ si, že by tě mohli popravit jen za to, že je máš u sebe, že ano?“

Přikývl jsem. Prošli jsme si tím už bezpočtukrát. Takže jsme oba věděli, že nemůže říct nic, co by to mohlo změnit.

„O co šlo tentokrát, Michaeli? Bránil jsi čest nějaké panny? Bojoval proti nespravedlnosti? Nebo jsi vyvolal další rvačku se zastánci, kteří se snažili plnit povinnosti?“

„Zastánci. Ve Visutých zahradách.“

„Co budeš dělat, když tě nahlásí? Nebo ještě hůř, co když jednoho krásného večera narazíš na Lyona?“

„Myslím, že ho dokážu praštit dřív než on mě,“ řekl jsem. Když jsem si všiml, že se jeho šedé oči přimhouřily, využil jsem toho, že se na chvíli nechal uchlácholit, a pokračoval jsem: „Pomůžeš mi zašít ten šrám, co mám nad okem?“

Angelo klepl rukou s prsteny o stůl a odpověděl: „Ano, ale nesmím přijít pozdě. Budeš se mnou muset jít do práce. Nebo tu radši počkáš, aby ti to zašila Gwen? Dnes má dvojitou směnu.“

Zaklel jsem. Budu muset jít s ním, jinak bych čekáním na Gwen zameškal celý den, nebo bych se musel potloukat po městě s otevřenou ránou. Následoval jsem otčíma padacími dveřmi a vzhůru na střechu.

Kráčeli jsme za sebou po prkenných chodnících, které se klenuly mezi budovami Úžin, a mířili jsme k Angelovu stanovišti na cimbuří. Prkna se pod každým krokem prohýbala a vrzala, ale žádné neprasklo, a za to jsem byl vděčný. Dovedl jsem si představit všechny ty historky o Kingmanovi, který spadl z nebe. Staré dámy, které žily v této čtvrti, by zuřily ze všech nejvíc. Kdybych spadl, vzal bych s sebou většinu šňůr na prádlo a při dopadu bych zakrvácel jejich čerstvě vyprané oblečení.

Vzhledem k tomu, co všechno se mi dosud podařilo přežít, by to byl skutečně ironický konec.

Když jsme se přiblížili ke zdi, prkna už byla pevnější. Dovedla nás až k žebříku stoupajícímu na vrcholek cimbuří. Na výstup jsem se netěšil: zeď byla dvakrát vyšší než okolní budovy. Alespoň jsem na ni tentokrát nemusel šplhat bez žebříku. Jako před lety, kdy jsem to z jakéhosi hloupého rozmaru udělal. Svaly mě pak bolely celé týdny.

Jakmile jsme dospěli ke zdi, Angelo se ke mně s jednou rukou na žebříku otočil a zeptal se: „Pamatuješ si, jak zní jediné pravidlo, které na cimbuří máme?“

„Myslím, že by se mi to nemohlo vykouřit z hlavy, ani kdyby se ze mě stal zapomenutý. Pěkně dlouho jsi chodil domů celý rozzuřený, protože si některý z tvých pitomých vojínů nedokázal vzpomenout.“

„Prokaž mi tu laskavost.“

Po tváři mi začala stékat krvavá krůpěj. „Nemusíš být potichu, ale hlavně nesalutuj.“

Angelo začal šplhat vzhůru po žebříku, aniž by mou odpověď ocenil, což mi připadalo dost smutné. Jakmile jsme se dostali na cimbuří, následoval jsem ho. Potřetí v životě jsem uviděl svět ležící pod Kotlinou.

Kolem se rozkládala mozaika polí s nekonečnými pruhy obilí, které se střídaly s řadami kukuřičných klasů, pastvinami pro krávy a koně a ohradami pro kozy a slepice. Všiml jsem si, že ležení rebelů, které se rozkládalo na samém okraji zorného pole, se od mé poslední návštěvy dvojnásobně rozšířilo. Dokonce začali hloubit zákopy, aby svou polohu lépe zabezpečili. Větší starosti ale vyvolával pohled na rodové erby tuctů urozených rodin, které se nyní hrdě tyčily hned vedle rudé pěsti rebelů. Uvažoval jsem, jak dlouho potrvá, než se k nim přidají i vznešení, a jak na to bude reagovat král.

Pokud šlo o krajinu, která se nacházela za obzorem, mohl jsem se spolehnout jen na vyprávění rodičů a vlastní představivost. V mysli se mi vynořil obraz Moře soch ležícího u Zlatého pobřeží a zamrzlé pouště na severu, kam ještě nikdy nedopadly trosky Celony. Dokázal jsem si představit vůni skopové pečeně, která se podává na ulicích Goldona, a pod nohama jako bych cítil černý písek ehamských pláží. Pak mi však Angelo poklepal na rameno a vytrhl mě ze zasnění. Zůstal jen výhled na armádu rebelů a pár strážců, kteří u stolu na vrcholku cimbuří hráli karty.

Angelo šťouchl do nejbližšího vojáka. „Vojíne Thornwoode, přineste mi z kasáren lékárničku, sklenici a nějaký alkohol.“

Vojín na mě krátce pohlédl. „Mám přivést i zdravotníka, pane?“

„Ne. Už tak mají moc práce. Udělám to sám.“

„Ano, veliteli Shade.“ Vojín odběhl a ani si předtím nezapnul knoflíky kabátu.

Zbylí čtyři strážci přivítali nadřízeného klepnutím kloubů o stůl. Byl to jediný způsob, jak vyjádřit úctu příslušníku Vah, aniž by z Angela zároveň udělali terč.

„Seržante Caldere,“ řekl Angelo, když si sedl. „Noční hlášení.“

„Rebelové na západě se vůbec nepohnuli, pane. Pole jsou stále v bezpečí. Naši zvědové zůstávají na svých místech, ale rebelové tentokrát neposlali během noci žádné špehy. Urozený Bartos se nejspíš přidal k rebelům. Jeho prapor se objevil nad ležením.“

„Uvědomím o tom velitelku. Nebude mít radost. Zdá se, že se teď k rebelům přidává víc a víc urozených z okolních měst.“ Odmlčel se. „Kdy dorazí další vozy se zásobami a kdo je doprovází?“

„V poledne, pane. Doprovází je společnost Orbis a několik urozených.“

„Známe jména?

„Nikoli, pane.“

„Odkdy si Váhy na ochranu karavan najímají žoldnéře?“ zeptal jsem se.

Jeden z vojáků se uchechtl, ale odpověď přišla od Angela. „Rebelové na žoldnéře nikdy nezaútočí. Od té doby, co Královská společnost vydrancovala Vurano, si je nikdo nechce znepřátelit. Ten masakr ukončil Válku o střelný prach.“

„A proč jsou žoldnéřské společnosti najímány, aby útočily na města a zabíjely jejich krále a císaře?“ dodal další voják. „Královská společnost jen během loňska poslala ke dnu půl tuctu Palmerových válečných lodí.“

„A ani na to nemuseli nasadit všechny své lidi,“ přidal se další. „Bez urážky, veliteli, ale jakmile uvidím, že se na mě některý z nich chystá vrhnout, stáhnu ocas mezi nohy a poběžím pryč.“

Kolem stolu se ozval smích. Dokonce i otčím se usmál.

Jestliže byla Kotlina už natolik zoufalá, aby začala spolupracovat se žoldnéři, s těmi všivými pijavicemi, musela být hrozba rebelů daleko vážnější, než veřejnost tušila. To by vysvětlovalo, proč každým dnem narůstaly počty oběšenců. Bylo snazší rozdrtit každý náznak rebelie než se snažit vyřešit příčinu, která to všechno způsobila.

„Očekáváte v blízké době útok na Kotlinu?“ zeptal jsem se.

Tentokrát se žádný z nich nepodíval mým směrem. Měli štěstí, že se právě vrátil jejich kolega se zásobami, které si Angelo vyžádal. Poslal je všechny na poslední obhlídku okolí, než dostanou snídani. Nikdo se s ním nepřel.

Angelo vzal láhev vodky a slušné množství nalil do připravené sklenice. „Dej si. Bude to bolet.“

Vypil jsem to na jedno polknutí. Vzápětí jsem se rozkašlal a do očí mi vyhrkly slzy. „Jsem připravený.“

Angelo mi alkoholem vypláchl ránu a při tom mě napomínal, abych sebou neškubal. Potom se pustil do šití. „Neměl jsi před nimi mluvit o otevřené válce. Už tak jsou pěkně nervózní. Víš, jak dlouho mi trvalo, než se mi podařilo dostat z nich tady nahoře nějaký smích?“

„Jen jsem se zeptal.“ Zaúpěl jsem, protože právě v tu chvíli mi kůží pronikla jehla.

„Pěkně hloupě. Ti, kteří slouží v předních liniích, nemají rádi, když jim někdo připomíná, že by brzy mohli zemřít.“

Popadl jsem láhev vodky a znovu jsem se napil. Proti bolesti to ale příliš nepomáhalo. „Zní to, jako bys útok očekával už brzy.“

Angelo se opřel a nechal mi nit volně viset přes tvář. „Samozřejmě že ho očekávám. Dobrý velitel si dělá starosti. Stejně jako dobrý otčím. Už jsi vymyslel, jak naložíš se zbytkem života? Nebo hodláš pokračovat v tom svém stupidním mučednickém tažení?“ Přitom zíral na pohmožděniny na mém krku.

Ani po všech těch letech prožitých v Kotlině jsem nepřišel na to, čím nebo kým bych se chtěl stát. Byl jsem dobrý jen v jediné věci – uměl jsem se nechat zbít a přetrpět bolest, která pak následovala.

Ze své nerozhodnosti bych mohl obviňovat otce. Na rozdíl od Gwen jsem netrávil dětství tím, že bych se učil třeba obchodovat. Ne, strávil jsem ho kňouráním nad pošpiněným rodinným odkazem, stěžováním si, že nám otec zničil život, protože z nás se kvůli němu ze dne na den stali žebráci a kriminálníci.

Vždycky jsem si myslel, že jednou zdědím rodinnou firmu a stanu se proslulým Kingmanem jako moji předci. Trvalo deset let, než jsem se dokázal smířit s tím, že to tak nebude. Zbyly mi jen prázdné kapsy, nepraktická sada dovedností a vytrvalá touha očistit rodinnou pověst.

Když se ale ohlédnu, nemohu říct, že bych chtěl něco udělat jinak. Většinu dětství jsem strávil hledáním léku pro matku. Zatím se mi to nepodařilo, ale přinejmenším jsem se zatím nevzdal naděje jako většina lidí, jejichž milovaní se stali zapomenutými. O rodinu by se měl člověk starat a já nepřestanu hledat, dokud matka nebude uzdravená.

Na jeho otázku jsem tedy odpověděl jen tím, že jsem si znovu přihnul z láhve.

Angelo pokračoval v šití. „Odejdi na Zlaté pobřeží a vstup k někomu do učení. Mám tam pár přátel, kteří by tě přijali. Obzvlášť teď, když po včerejším lunopádu zaplavila Granen tsunami. Budeš pracovat tvrdě a podmínky jsou kvůli nepředvídatelným proudům dost drsné, ale za pár let by z tebe mohl být tovaryš. Nebo dokonce rytíř. Tam dole je pořád ještě mají.“

Znělo to rozumně, ale nemohl jsem to udělat. I kdyby Lyon a Gwen dokázali sami platit za matčiny lékařské výdaje, nemohl bych ji opustit. Ne, dokud nenajdu lék. Teprve pak možná dokážu hledat své místo v životě, aniž bych přitom cítil dluh vůči rodině.

„Jiný návrh nemáš?“

„Mohl bys dělat městského poslíčka,“ odpověděl. S jehlou teď nepracoval zdaleka tak jemně jako předtím. „Pošta se bude doručovat vždycky. Nebo by ses mohl přidat k některému z cechů… Šlechtice to z tebe neudělá, ale aspoň by ses tomu přiblížil.“

„Mým cílem je dostat se od urozených dál, ne blíž.“

„Když slyším, jak dětinsky mluvíš, překvapuje mě, že vůbec nějaký cíl máš.“

O léku pro matku jsem se nezmínil. Věděl jsem, že je to pošetilý sen, a otčím by se mi vysmál. Přesto jsem byl rozhodnutý, že se nevzdám, dokud nezkusím všechno. Dokud si nebudu jistý, že už není naděje.

„… a zapomeň konečně na to, že bys kvůli tomu znamení, co nosíš na krku, nebo kvůli příjmení tomuhle městu něco dlužil.“

Nastala chvíle ticha. „A co když si nemůžu pomoct?“

„Pak se ke mně připoj na cimbuří, až na město zaútočí rebelové. Buď zemřeš jako hrdina, nebo přežiješ dostatečně dlouho na to, abys pochopil, že v králových očích svou rodinu nikdy vykoupit nemůžeš.“

Pokud není šance, že jednou očistím rodinné jméno, co bych tedy měl dělat?

Kdo jsem, když ne Kingman?

„Tak,“ ozval se znovu a přestřihl nit. „Hotovo.“

„Díky, Angelo.“

S úsměvem se zvedl ze židle. „Proto jsem tady. Ale jestli mi ještě jednou ukradneš pistole, vyhodím tě na ulici. Už žádné druhé, třetí, čtvrté a páté šance. Pokud by je vysledovali až ke mně, měl bych z toho stejné potíže jako ty. Rozumíš?“

Přikývl jsem.

„A jako poděkování za mé nedocenitelné ošetřovatelské schopnosti budeš celý následující týden vařit snídaně. Dohodnuto?“

„Dohodnuto.“ Ten obchod stál rozhodně za to. Těch několik infikovaných ran, které jsem v životě utržil, mě o tom dostatečně poučilo.

„Chystáš se zajít na stadion na oslavy Kingmanova dne?“ zeptal se.

Dotkl jsem se stehů, abych zjistil, jak je zranění citlivé. Což se vzápětí ukázalo jako pěkně pitomý nápad. „Ještě jsem ho ani jednou nezmeškal. Nejdřív se ale zastavím za kamarádem. Budeš večer vařit?“

„Ne,“ odpověděl, zatímco si uklízel lékárničku. „Budeš se o sebe muset postarat sám. Nic čerstvého nemáme, ale v komoře je spousta nakládaného jídla.“

Zaúpěl jsem. Zavařování bylo Angelovým koníčkem a moc rád experimentoval. Napadlo mě, že nejlepší bude vynechat snídani, abych byl večer dostatečně hladový. Mávl jsem mu na pozdrav a vydal jsem se hledat Treye.

Pokud se rozhodnu, že nechám rodinné jméno za sebou, otevře se přede mnou zcela nový svět. Teď na mě ale čekal kamarád a také poprava, na kterou jsem se musel dostavit.

O budoucnost se můžu přestat bát zítra.

5

ŽIVÁ LUCERNA

Trey sice bydlel na Východním břehu Kotliny, kde žili především zloději a lupiči, ale pracoval na Ostrově obklopený písmáky, kteří se báli nanejvýš toho, že by svými jemnými prsty mohli roztrhnout papír.

Sehnat práci mimo vlastní čtvrť bylo většinou nemožné. Trey však dostal na starosti osobní záznamy slepé Archivářky a té bylo úplně jedno, odkud pochází, pokud dobře odváděl práci. Kdyby Trey uměl plynule číst a psát, bylo by to úplně dokonalé. Existovala ale slova, která nikdy předtím neslyšel. Číst a psát se totiž naučil úplně sám, a to z napůl spálených knih nalezených na smetišti. Rána jsem tedy často trávil s ním a pomáhal mu.

Dnešek nebyl výjimkou.

Vešel jsem do domu Archivářky a rovnou zamířil do sklepa. Trey měl před sebou rozloženy tucty listin. V jedné ruce držel tužku, druhou zatínal v pěst, jako by byl připravený uhodit do stolu, jakmile by se při čtení zasekl. Podle hromady papírů, které se tam válely a balancovaly na hraně, bylo jasné, že měl za sebou velmi frustrující ráno.

„Jdeš pozdě,“ poznamenal.

Posadil jsem se naproti němu. Ačkoli jsme se jeden druhému nepodobali – on hubený, mrštný a smíšené rasy, kdežto já byl spíš mohutný, svalnatý a se světlou pletí – byl mi bratrem mnohem víc než Lyon. Možná proto, že naše neshody jen zřídka končily ostrými hádkami. Tak by měla vypadat rodina.

Trey zakřupal prsty. Vzal jsem si od něj listinu, na které právě pracoval, a pročetl jsem si ji.

Čtvrtého dne sedmého měsíce, kdy luna dosáhla vrcholu, byl z oblasti hory Iliar vyzdvihnut kus Celony. Naše pokusy rozluštit jeho poselství byly zpočátku neúspěšné, ale jedno dítě nám zprávu nakonec přetlumočilo.

„Dost bylo minulosti, nechť zemře spolu s ním.“

Jakmile jsme poselství řádně zaznamenali, umístili jsme je do bezpečí našeho trezoru. Archivářko Laetio, dostavte se se svým asistentem Trayvonem, abyste se mohli přesvědčit na vlastní oči. Na základě daného slibu svěřujeme obsah naší práce a tajných poselství pouze několika vyvoleným.

Kéž vám to pomůže ve vašem úsilí.

Ústav pro integraci

„Vidím, že Archivářka Laetia je pořád posedlá úlomky Celony. Prosím, řekni, že je skutečně nepovažuje za boží poselství. Tomu snad věří jen fanatici.“

„Nemám tušení, čemu věří,“ odpověděl Trey, přidal listinu na hromadu papírů a zapsal si poznámku. „Nemluvíme o tom.“

„A ty nejsi zvědavý?“

„Ne dost, abych se začal vyptávat. Kdyby se ukázalo, že se naše názory rozcházejí, mohl bych přijít o práci. Víš, jací jsou Archiváři. Na svět se dívají velmi specifickým způsobem.“

„Kdyby tě vyhodili, můžeš se připojit ke mně a Sirashovi a pomoct nám podfouknout pár urozených.“

„A nechat Jamala celou noc samotného? Ne, díky.“ Přistrčil ke mně listinu. „Co si o tom myslíš?“

„Máš chybu ve slově úsilí. Na konci má být měkké í. Tak místo toho napiš snahách.“

„To nejde. Bude lepší, když napíšu stejná slova, která ve zprávě používá Archivářka. Byla to jediná chyba?“

„Ještě ve tvém jméně. Místo a tam má být e.“

Trey několikrát zaklel a zuřivě si to zapsal. „Až to dodělám, můžeme jít. Archivářka mě pustila dřív, abych se mohl zúčastnit výběru adeptů do armády smyšlenkářů.“

„Myslel jsem, že toho dnes budeš mít na práci víc.“

„Jsem tu už od svítání a teprve teď jsem skončil. Pořád platí, že vezmeš Jamala na celý den na ryby?“

„Jistě.“

„Přísaháš, že nepůjdeš na oslavy Kingmanova dne?“

„Po tom, co se stalo loni? Ani náhodou. A kde je vůbec Jamal?“

„Šel navštívit mámin hrob.“

Sledoval jsem, jak si Trey uklízí pracovní stůl a zarytě jsem mlčel. Nemohl jsem si nevšimnout obsahu některých zápisků. Treyovo písmo bylo úhledné a srozumitelné. Nikdo by nepoznal, že byl ještě před pár lety naprostý analfabet. Jenže poslední dobou začal dělat do očí bijící chyby, dokonce ve slovech, která člověk za normálních okolností nemůže zapomenout. Například ve vlastním jméně. Existovalo jen jediné možné vysvětlení.

Když jsme cestou ke hřbitovu přešli východní most, konečně jsem promluvil. „V poslední době si zase zahráváš se smyšlenkami. Mám pravdu?“

Otevřel ústa k odpovědi, ale pak se zamračil. „Co mě prozradilo?“

„Kdykoli jsi během uplynulého týdne napsal své jméno, udělal jsi chybu.“

„Doufal jsem, že si toho nevšimneš.“

„Co sis vlastně myslel?“

Trey vztáhl ruku a z dlaně mu vytryskl proud jasného světla. „Vím, že jsem světlosmyšlenkář, ale většinou se mi ho nedaří ovládat. Musím to dokázat. Jinak budu jako zhasnutá lucerna.“

„Jenže když na tom pracuješ sám, je to nebezpečné. Nejdřív se potřebuješ naučit základy. Proč nepočkáš, až se dostaneš do armády některého z šlechticů?“

„Protože mě nezačnou učit, dokud jim na oplátku nepodepíšu osmiletou smlouvu o poslušnosti. Pokud se tomu půjde vyhnout, nechci mezi těmi nafoukanými kretény strávit tak dlouhou dobu. Potřebuju se jenom naučit základy a pak si jít po svých. Nejde mi o to být nezapomenutý… Chci se prostě jen zbavit strachu.“ Pokrčil rameny. „A tak jsem to zkoušel. Dokonce jsem se snažil najít o tom nějakou knihu.“

Minuli jsme skupinku dětí, které si s klacky a kameny hrály na vojáky. „Každý chce být nezapomenutý,“ podotkl jsem.

„Já ne.“

„Lžeš, ale na tom teď nesejde. Smyšlenky nemůžeš používat tak lehkovážně. Než ti bude pětadvacet, postihne tě zapomenutí. V armádě by tě cvičili do šestadvaceti.“

„Jakmile zjistím, jak smyšlenky ovládat, nebudu je muset dál používat. A myslím, že se mi to už skoro podařilo. Nějak to souvisí s tím, jak vidím okolní svět. Záře se objeví pokaždé, když si představím, že je všechno kolem mě světlejší. Jen jsem ještě nepřišel na to, jak do toho všeho zapadají stíny…“

„Je pro tebe svoboda důležitější než život?“

Trey se zastavil. „Když nepočítám bratra, svoboda je to jediné, co mám.“

„A znamená pro tebe víc než tvůj bratr? Co s ním bude, když si na něj přestaneš pamatovat? Teď jsou to jen slova, ale může se to opravdu stát. Nikdo nemá takové štěstí. Najdi si nějakého učitele, než bude příliš pozdě.“

Trey se na mě naštvaně podíval, ale pokračoval v chůzi. „Nemusel bych se učit sám, a ani bych nemusel vstupovat do armády, kdyby byla Kotlinská akademie stále otevřená.“

„Můžeš obvinit mého otce, za to že zemřel. Nebo radši krále. Místo aby našel někoho jiného, kdo se o školu postará, raději ji zavřel.“

„Král byl odjakživa neschopný. Ale vedení akademie patřilo k povinnostem Kingmanů. Je tedy logické, že házím vinu na jediného Kingmana, kterého znám,“ řekl a zazubil se.

„A příště mě nejspíš obviníš ze zničení Celony.“

„Uvažuju o tom.“

„Já bych na tebe zase mohl začít ječet, že jsi spadl z měsíce…“

„Nemůžeš to prostě nechat být? Jednu z tvých rad jsem si přece vzal k srdci a hodlám vstoupit do armády. Výběrové řízení neskončí dřív než večer,“ řekl. „Musím jít. Pokud tam nepřijdu včas, obviní mě, že jdu pozdě, a odmítnou mě.“

„Dobře,“ souhlasil jsem. V duchu jsem ale uvažoval, že se Trey jen snaží vyhnout návštěvě matčina hrobu. Došli jsme až k železné hřbitovní bráně. Pokud by pokračoval dál, příliš by se zdržel. „Mám potom přivést Jamala k paláci Margaux?“

„To bych rád. Slíbil jsem mu, že si po přijímacím ceremoniálu koupíme nějaká kuřata – ať už to dopadne jakkoli. Celý den budete na rybách, že jo?“ O bratra si vždycky dělal až přehnané starosti, a tak si všechno ověřoval dvakrát.

„Ano.“

„Díky, Michaeli. Chyť mi nějakého okouna.“ Dal mi herdu do zad a vydal se na konkurz.

Prošel jsem branou a hledal jsem Jamala. Cesta vedla dolů z kopce a rozdělovala moře náhrobků na dvě poloviny. Jamal seděl se zkříženýma nohama ve stínu rozbořené kamenné věže. Před ním se rozkládalo malé políčko nedávno navršené hlíny. Jako obvykle měl u sebe plyšového draka. Byl pro něj nejdůležitější věcí na světě a nosil ho všude s sebou.

„Jak se daří matce?“ zeptal jsem se. Jamal byl tmavší a menší než Trey, ale oba měli stejné oči. Doufal jsem, že jednou budu mít tak pevně semknutou rodinu, jako je ta jejich.

Jamal nakopl hroudu hlíny. „Pořád je mrtvá. Chtěl jsem jen vidět, kde leží. Abych se cítil líp.“ Podíval se mi přes rameno, aby se přesvědčil, že se Trey neschovává někde mimo dohled, a pak jako by ožil. „Půjdeme do kolosea na Kingmanův den, že ano? A na popravu?“

„Jasně.“

Než jsme vyrazili, Jamal se ještě rozhlédl po záplavě náhrobků kolem. „Hele, a nechceš se nejdřív mrknout na hrob svého taťky, když už jsi tady?“

Neohlédl jsem se. „Ne. Nikam neuteče.“

Pokud bych si musel vybrat a navštívit nějakého Kingmana, který mě zklamal, radši bych zašel za svým popravčím bratrem než za tím vrahem dětí. Lyon může alespoň předstírat, že zabíjí lidi, kteří si to zaslouží.

6

KAT V ŘETĚZECH

„Už víš, koho dnes mají popravit?“

„Ne, letos ne.“

Takové informace člověk zjistil, když se den předem zastavil v pekárně. Tam se mohl dozvědět klepy o nejnovějších dramatech z vyšší společnosti. Mně to ale bylo jedno. Muž, kterého popraví za zradu, mohl a nemusel patřit k rebelům. Když jsem pomyslel na to, jak neprůkazná se většinou jevila vina odsouzených, dělalo se mi špatně od žaludku. Stejně jako ze skutečnosti, že král změnil někdejší svátek naší rodiny v den, kdy se můj bratr postaví před dav lidí a někoho popraví.

Vznešení se tam obvykle ani neukázali, vždy se raději dívali zpovzdálí.

„Bude to urozený Philip Grossman.“

Znal jsem ho. Před několika týdny se stal obětí jednoho z triků, které jsme prováděli se Sirashem. Do Kotliny přicestoval kvůli Nekonečnému valčíku. Patřil k našim nejsnazším cílům a měl mizernou mušku. Během duelu se třásl víc než pes, který právě vylezl z vody.

„Z čeho ho obvinili?“ zeptal jsem se.

„Pašování střelných zbraní z Nového Dračího Města do Kotliny za účelem prodeje,“ odříkal pečlivě.

„Urozený Grossman má na starosti pěstitele obilí. Pochybuju, že by byl dost chytrý na to, aby do Kotliny pašoval zbraně. Natož aby je prodával.“

„Královská rodina by ho jistě neobvinila, kdyby to nebyla pravda.“

„Když myslíš,“ řekl jsem a nechal rozhovor volně plynout. Věděl jsem, že pro Jamala jsou popravy spíš zdrojem zábavy než ukázkou spravedlnosti. Možná za to mohl fakt, že on i Trey vyrostli v prostředí plném nenávisti a závisti vůči urozeným. Treyovi trvalo celé roky, než mě začal považovat za přítele, a ještě déle, než mi představil bratra.

„Trey si dnes povede dobře.“

„Já vím. Ale od doby, co vaše matka zemřela, si o něj dělám starosti. Připadá mi, že to moc nezvládá…“ Odmlčel jsem se, protože jsem nenašel vhodná slova.

„Mamka byla závislá na Ostružině, co pamatuju,“ řekl Jamal. „Trey mě chránil, když mívala výbuchy hněvu, když se mě snažila okrást, a i před těmi dalšími věcmi. Po její smrti… Nevím, myslím, že se konečně snaží zjistit, kde je jeho místo. Dokázali jsme přežít na Východním břehu. Teď má šanci získat něco víc.“

S Treyem jsme měli společnou ještě jednu věc. Na rozdíl od mého rodného bratra Lyona, který se před urozenými sklonil, jsem byl rozhodnutý, že to nikdy neudělám.

„Nejspíš mi nikdy neřekne, jak vlastně zemřela,“ poznamenal jsem.

„Mně taky ne. Prohlásil, že zemřela stejně, jako žila. Sama a zahleděná do sebe.“

„Nebrala vám dvěma jídlo, když jste byli malí?“

„Každej den.“

„Tak to si takový osud zaslouží. Stejně jako můj otec,“ řekl jsem. To už jsme se blížili k okraji davu lidí čekajících na popravu.

Oslavy Kingmanova dne se kdysi odehrávaly na Ostrově, na Kamenném náměstí nebo na prostranství před hradem ve Vyšší Čtvrti. Od té doby, co se z nich stala velkolepá show, kde osud vzbouřených šlechticů končíval pod ostřím sekery, pořádaly se na místech, kam vznešení nechodí. Nikomu z obyvatel Východního břehu to naštěstí nevadilo, protože v tom spatřovali obchodní příležitost. Obzvlášť děti využívaly slavnost k prodeji špičatých kamenů, shnilé zeleniny a čerstvého hnoje. Prodávaly je v takovém množství, až jsem se musel pozastavit nad tím, odkud to všechno braly. Ty věci – snad kromě hnoje – jistě nemohly pocházet z jejich čtvrti. A Vojenská Čtvrť byla dočista vybílená, takže se tam nedalo najít nic, z čeho by mohl být nějaký zisk.

Byla to jedna z nejstarších částí města. Objevila se už v době, kdy byla založena Kotlina. Zástavbu tvořila pestrá směsice různorodých materiálů, protože právě sem dopadaly úlomky měsíce častěji než kamkoli jinam. Všechno v této oblasti vypadalo opotřebovaně a zdálo se, jako by to sem ani nepatřilo. Od polámané dlažby, která jednomu dokázala proděravět boty, až po rozpraskané ulice plné výmolů velikosti kuchyňských hrnců. Sirash a jeho bratr pracovali v jedné z místních pekáren. Vzhledem k tomu, že se dnes slavil Kingmanův den, všechnu práci si udělali předem, aby si mohli užít oslavy.

S povděkem jsem zaznamenal, že se dnes v davu neobjevují masky představující mé předky. Ty masky úmyslně vykreslovaly mého otce tak, jak nikdy nevypadal, ale mě pokaždé přiváděly k zuřivosti. Součástí oslav bývalo také veřejné předčítání Archivářů, kteří obšťastňovali dav detailním výčtem historických omylů odhalených v průběhu uplynulého roku a pravd, jež je měly nahradit. Když se ukázalo, že letos mou rodinu nehodlají špinit novými pomluvami, přestal jsem onomu hanebnému dramatu věnovat pozornost.

„Měli bychom si najít nějaké dobré místo, abychom dobře viděli na popraviště,“ navrhl Jamal. „Chci slyšet vzbouřencova poslední slova, než naposledy vydechne. Chci vědět, jestli toho lituje a pro koho pracoval.“

Obvykle jen naříkali.

„Nechceš si nejdřív vyzvednout příděl jídla?“

Jamal zavrtěl hlavou. „Kdybych se objevil s jídlem, Trey by se domákl, že jsme nebyli na rybách. Královského jídelníčku jsme si v poslední době užili až dost a já bych si nerad zkazil chuť. Fronta je stejně příliš dlouhá. Než přijdeme na řadu, chleba bude pryč.“

„Chceš něco, co bys mohl házet?“

Jamal si s úsměvem vytáhl z kapsy pár kamenů. „Mám svoje vlastní! Děti za ně chtějí moc peněz. My je kdysi prodávali za jeden stříbrný úlomek a oni dnes chtějí dva! To je zlodějna!“

„Žárlíš?“

„Ano,“ odvětil Jamal a protočil panenky. „Už od doby, co se Trey začal pokoušet ovládat smyšlenky. Kdy s tím začneš ty?“

„Nikdy.“

„Ale ty jsi Kingman! Musíš umět chytat blesky, jako to dělával Kingman Nepojmenovaný!“

„Blesky nemůžeš chytat. Smyšlenky takhle nefungují. Maximálně si můžeš nějaký blesk vytvořit, pokud je to tvoje specializace, ale…“

Jamal mě syknutím umlčel. Dost hlasitě. „Na kingmanovské příběhy mi nesahej. Moje máma je vyprávěla ze všech nejlíp. A pokud se mám přátelit s nejubožejším z Kingmanů, jaký kdy žil, nech mě alespoň předstírat, že by se z tebe jednoho dne mohla stát legenda.“

„Toužíš po tom jenom proto, aby ses v těch příbězích mohl objevit i ty.“

„Jo,“ přiznal. „Je to nejlepší způsob, jak zajistit, aby si mě jednou pamatoval i někdo jiný než ty a Trey.“

Promnul jsem si paži. „Je mi líto, že nejsi smyšlenkář, Jamale.“

„Mně taky. Ale dává to smysl. Trey má vlohy, protože jeho dávno mrtvej taťka patřil k vznešeným. Ten můj byl rybář. V krvi neměl jedinou kapku magie. Všichni lidé bohužel nejsou stejní.“

„Já…“

Vzhlédl ke mně a najednou měl v očích vážný výraz. „Nelituj mě. Já sice nejsem smyšlenkář, ale ty ano. A tak by ses měl naučit, jak je používat. Díky tobě si pak budou pamatovat i mě.“

Kéž by to bylo tak snadné. Naši předkové byli titáni, nevyrovnal se jim žádný smrtelník… A čím jsem byl starší, tím méně pravděpodobné se zdálo, že by se na některého z nás tří mohlo vzpomínat se stejnou láskou jako kdysi na ně. Nejspíš jsme byli bezvýznamnou generací, která dokázala jméno Kingman udržet při životě, ačkoli mělo zahynout společně s naším otcem.

„Nepůjdeme najít tvého přítele a jeho bratra?“ zeptal se Jamal po chvíli ticha.

„Hlídají nám místa v koloseu.“

„Blízko pódia?“

„Nijak zvlášť. Nerad bych se nešťastnou náhodou připletl do cesty sekyře.“

„Zachránil bych tě.“

„Páni, vážně? Prorazil by sis cestu davem a bojoval s milicí?“

„Ovšem,“ prohlásil Jamal a zapumpoval svaly. „Museli by povolat havrany, aby mě dostali.“

„To jistě.“

„Nevěříš? Jen počkej. Jestli se někdy dostaneš do potíží, zachráním tě. Přísahám. A přivedu s sebou i Treye.“

Ze všech sil jsem se snažil nerozesmát. „Treye? S tím nepočítej. Pokud jde o tvoje lumpárny, na veřejnost by ho nevylákalo nic menšího než válka.“

Jamal po mně střelil pohledem. „Alespoň bych se o to pokusil. Když ho hezky poprosím, třeba bude souhlasit.“

„Tomu uvěřím, až to uvidím na vlastní oči.“

Proklestili jsme si cestu davem až ke koloseu, které bylo pýchou architektonického umění. Vyšší než zdi chránící město a udržované stejně úzkostlivě jako kterákoli budova vznešených. Někteří Archiváři tvrdili, že bylo postaveno ještě před tím, než Vlčí králové ztratili nad Kotlinou kontrolu, ale o tom jsem pochyboval. Budova nevypadala, že by byla stovky let stará a opotřebovaná. Působila úplně nově.

Většina lidí se shromáždila u pódia v centrální části kolosea. My jsme ale zamířili po schodech vzhůru. Sirash a jeho adoptivní bratr Arjay na nás už mávali. Arjay držel v náručí dva bochníky chleba a slazené ořechy.

„Dali jste si pěkně na čas. Už jsme si dělali starosti, že si to necháte ujít,“ řekl Sirash, když jsme se posadili. „Zabloudili jste?“

„Michael přišel pozdě,“ řekl Jamal.

Arjay se ušklíbl. „Takže nic nového pod sluncem.“

K Jamalově nemalé radosti mu Sirash vzápětí podal jeho vlastní pytlík ořechů a chlapec je ihned začal porovnávat s Arjayem. Vděčně jsem na Sirashe kývl a on se jen usmál. Z vlastní zkušenosti věděl, jak jsou drobné požitky důležité, obzvlášť pro ty, kteří nemají skoro nic.

„Myslíš, že máme šanci nachytat dalšího šlechtice, ještě než začne Nekonečný valčík?“ zeptal se.

„Sotva,“ řekl jsem. „Ačkoli pokud vím, dnes by z okraje měli dorazit hned dva.“

„Znáš jména?“

Zavrtěl jsem hlavou. „Budeme se muset spolehnout na štěstí.“

„To máme jen málokdy.“ Odmlčel se. „Zima bude letos těžká. Obzvlášť když do Kotliny přijíždí méně karavan se zásobami.“

„Když to půjde, pomůžu vám. Pár kousků dřeva se v zahradách urozených najde vždycky.“

„Jako bys měl na vybranou,“ řekl a šťouchl mě ramenem. „O rodinu se člověk musí postarat.“

„Vždycky.“

Znovu se rozhostilo ticho. Návrh, který mi předložila Gwen, mi celé ráno nedopřával pokoje. „Sirashi, kdybych dostal nabídku, která by mi umožnila pomoct spoustě lidí, ale za cenu toho, že bych se zpronevěřil svému přesvědčení, měl bych ji přijmout?“

„Říkáš toho spoustu, a zároveň nic.“

„Mohl bych vydělat spoustu peněz, kdybych přijal místo v jedné vznešené rodině.“

„V jaké?“

„U Dometa Nepříčetného.“

„Do prdele,“ vydechl. „Nedáme si později panáka? Tenhle rozhovor nejspíš bude na dlouho.“

„Jo, to bych rád. Díky, Sirashi.“

Než jsem si stačil ukrást pár ořechů z Jamalova pytlíku, po schodech vedoucích k popravčímu špalku začal stoupat můj bratr. Byl celý v černém a v rukou třímal ohromný vroubkovaný meč. Na jeho pravé paži byla vidět vytetovaná jména. Seznam urozených, které popravil, takže jejich jména nebudou zapomenuta. Na zádech pak seznam pokračoval výčtem obětí z nižších společenských tříd, rolníků a obchodníků. Nikdy jsem to na vlastní oči neviděl, ale řekl bych, že nepopsané kůže už nejspíš mnoho nezbývalo.

Lyon se postavil před popravčí špalek lemovaný z obou stran mnichy ze všech církví – stáli tam připraveni zapsat poslední odsouzencova slova. Obrátil se čelem k davu, meč v jeho ruce směřoval špičkou k zemi. Když sklonil hlavu, znamení zrady nad jeho obočím bylo viditelné pro každého, kdo by se na něj podíval. Jasná připomínka toho, že si vznešení udělali z Kingmana loutku.

Můj bratr byl tedy připravený, což znamenalo, že oběť dorazí co nevidět. Zvuk kamenů a zeleniny dopadajících na jeho tělo jsem uslyšel dřív, než se objevil. Dav se rozestoupil a udělal cestu pro něj i pro jeho stráž. Zároveň ho bombardovali vším, co jim přišlo pod ruku.

Odsouzenci se dalo přičíst k dobru, že nekřičel ani neproklínal zástup, jako to dělali jiní. Kráčel vpřed a tiše a ustavičně při tom plakal. Když dorazil k pódiu, mohl jsem si ho lépe prohlédnout. Byl asi mého věku, pod roztrhaným oblečením měl spoustu podlitin a v očích výraz člověka, kterého dávno opustila naděje.

Když ho strážkyně Vah připoutala k popravčímu špalku, můj bratr vykročil vpřed, odkašlal si a řekl: „Stojím tu, abych ve jménu krále Isaaca popravil urozeného Philipa Grossmana, který byl odsouzen za velezradu, pašování a falšování finančních záznamů. Urozený Grossmane, chcete k tomu něco říct?“

Muž se na okamžik trochu sebral a napjatým hlasem řekl: „Neudělal jsem to. Neudělal. Řekněte mým rodičům, že jsem to neudělal. Řekněte jim, aby na mě nezapomněli. Prosím. Prosím… Nechci být zapomenutý. Bože, dej mi milost. Nechci umřít. Prosím. Prosím…“

Lyon pozvedl meč nad jeho hrdlo. „Nebudeš zapomenut. Tvé jméno bude žít i potom, co tvé tělo zemře.“

Můj bratr se s tím nepáral. Lidi popravoval už celé roky. Šlechticovu hlavu usekl jediným máchnutím.

Kolem se rozstříkla krev a ozvalo se žuchnutí, jak hlava dopadla na dno košíku. Lyon ji sebral a odešel dřív, než se strážkyně stačila vzpamatovat ze šoku, který jí poprava způsobila.

„Tentokrát bylo hodně krve,“ poznamenal Jamal.

„Vždycky je tam hodně krve,“ řekl Sirash.

„Jeden by si myslel, že už mohli vymyslet způsob, jak u toho nenadělat takový svinčík,“ přidal se Arjay.

„Krev je to nejmenší, s čím bychom si dnes měli dělat starosti,“ prohlásil jsem ponuře, když jsem vstával. Davové nadšení už opadlo, a tak jsme se připojili k zástupům lidí sestupujících po schodech k východu.

„Nemyslíš si, že by rebelové mohli být tak pitomí a zaútočili na Kotlinu, že ne?“ zeptal se Jamal.

„Proč ne?“ odporoval jsem. „Kolik jich každý týden popravujeme a věšíme? Tucet? Dva tucty? Kolik jich ještě budeme muset zabít, aby…“

Větu jsem nedokončil.

Z davu se vynořil muž s rebelským symbolem zatnuté pěsti namalovaným na tváři. V ruce držel meč. Plynulým pohybem bodl jednoho z mnichů a zvolal: „Ať žije David Kingman!“

Pak zaklonil hlavu, zavřel oči a vybuchl v záplavě jasně modrého plamene. Ochromeně jsem to sledoval a snažil se pochopit, proč by se nějaký smyšlenkář přidával k rebelům. Doufal jsem, že Jamal a Arjay jsou stále za mnou.

Když se oheň doplazil až k pódiu, uhlazeným areálem kolosea se ozvala několikanásobná exploze a prorazila si cestu až do děravých ulic Vojenské čtvrti. Odhodila nás tlaková vlna a stěny kolosea kolem nás se vzápětí začaly hroutit. Lidé lapení pod nimi vydávali zoufalé výkřiky plné bolesti a pak všechno zahalil černý dým. Angelo měl pravdu. Rebelové přišli zničit město, jako to už předtím udělali v Naverre. Poslední věcí, kterou jsem si pamatoval, byla tlaková vlna a kamenná suť na mém obličeji. Přemýšlel jsem, jaké to asi je být mrtvý.

7

RODINA

Na druhé straně na mě nečekali moji předkové, ale pouze temnota.

Zdálo se, jako bych si za všechny ty lži, které jsem vyslovil, a nedůstojné skutky, jichž jsem se ve snaze přežít dopustil, vysloužil jen prázdnou nicotu. Byl otec někde poblíž? Pokud mám být potrestán, nemohl by mě potrestat někdo z rodiny? Připadalo by mi to snazší. A možná bych se ho konečně mohl zeptat, proč zabil Daveyho. Chtěl jsem to vědět. Jen abych se ujistil, že jsem svůj obdiv nevěnoval nesprávnému člověku.

Všechno mě bolelo. A to mě mátlo. Vždycky jsem předpokládal, že po smrti už nic nebolí.

Ale vlastně dávalo smysl, že se všichni spletli. Kdo by chtěl věřit tomu, že se smrtí přijde ještě víc bolesti? Život je už tak dost krutý. Doufal jsem, že Jamal, Sirash a Arjay jsou stále naživu. Doufal jsem, že jsou v bezpečí. S vlastní smrtí bych se smířil, pokud by to znamenalo, že oni budou žít. Mohl bych alespoň tvrdit, že jsem stejně nesobecký jako moji předkové.

Kdosi zavolal mé jméno. Jak na mě někdo může volat, když jsem mrtvý?

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Království lhářů.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.