Přeložila Julie Nováková

Copyright ©2020 by Kevin Hearne

All Rights Reserved

Copyright ©2021 for the Czech translation by Julie Nováková

Copyright ©2021  for Cover 2021  for Jacket design and illustration: Inkymole/Sarah J. Coleman

Art direction: David G. Stevenson

Copyright ©2021 for the Czech edition by Euromedia Group a. s.

ISBN 978-80-242-7852-0

Věnováno všem Glasgowanům

AUTOROVA POZNÁMKA

Jazyk, který jsem v knize zvolil, odráží jedinečnou a kouzelnou skotskou angličtinu, především tu glasgowskou neboli „weegie“. Přízvuk a výslovnost se v různých oblastech Skotska mohou výrazně lišit, a dokonce i Glasgow a Edinburgh, ležící sotva osmdesát kilometrů od sebe, mají každý vlastní specifický dialekt. Londýnský „cockney“ se Američanům často zdá nesrozumitelný, ovšem obyvatelům východního Londýna mluvícím cockney se zdá nesrozumitelná mluva Glasgowanů. Vzpomínám si na chvíli, kdy jsme s Kimberly navštívili Glasgow a přivolali si taxi z letiště do hotelu. Připadali jsme si strašně, když jsme museli řidiče několikrát požádat, jestli by nám nezopakoval, co říká, ačkoli jsme teoreticky mluvili jedním a tímtéž jazykem. Po pár dnech jsme si zvykli na posun v užití samohlásek a další specifika, ale zpočátku to bylo docela náročné, stejně jako není snadné hned porozumět psané verzi glasgowského dialektu.

[Drobná vsuvka překladatelky: Barvitá glasgowská angličtina Ala MacBharraise a jeho přátel představovala drobný oříšek. Bývá zvykem kolokviální irskou či skotskou angličtinu překládat kupříkladu do ostravské češtiny... jenže si představte důstojného šedesátníka v bezchybně upraveném obleku a s buřinkou na hlavě – s ostravským nářečím (no dobrá, teď už jen čekám na rozhořčené e-maily od důstojných Ostraváků). Jak už to v podobných případech bývá, neexistuje žádné jedno správné řešení, pouze plejáda více či méně použitelných. Rozhodla jsem se učinit kompromis a většinu textu překládat do lehce hovorové až spisovné češtiny s tím, že v dialogu ji okořeňuje čeština nespisovná, a to hlavně u postav jako Saxon Codpiece, méně u samotného Ala.]

Jen pro případ, že vám to uteklo nebo jste to nevěděli: Hlavní hrdina této série, Al MacBharrais, se objevil v Kronikách železného druida ve sbírce Besieged v povídce Cuddle Dungeon [česky dosud nevyšlo]. Nedoporučuji vám ovšem se o ní zmínit dětem.

Příjemnou četbu!

Z ploché a ledem pokryté kanadské krajiny,

nikoli nepodobné prázdné stránce

29. 2. 2020

KAPITOLA 1

Vdolky jsou nebezpečné

Mrtví učedníci mají tendenci člověku dřív nebo později pokazit pověst.

Začínal jsem si říkat, kdy už ta moje nepůjde zachránit.

Ferguse zabila nešťastně hozená kláda na skotských hrách.

Abigail se neotevřel padák, když si chtěla vyzkoušet seskok.

Amatérská sběratelka hub Beatrice snědla jedovaté muchomůrky.

Ramseyho srazilo auto plné amerických turistů jedoucí po špatné straně ulice.

Nigel si zajel na dovolenou do Toronta, kde mu rozrazil lebku hokejový puk.

Alici pobodali nožem uprostřed výtržností fotbalových chuligánů.

A dnes ráno se Gordie, který měl být mou šťastnou sedmičkou, udusil soustem vdolku. Měl v sobě rozinky. Neměl si jej dávat. Rozinky jsou zvrácenost, která nikdy nevěstí nic dobrého, a on si měl výběr snídaně dobře rozmyslet. Krom toho by člověk nikdy neměl jíst vdolky o samotě, bez ohledu na to, co je v nich zapečeno. Chudák Gordie.

Za žádnou z těch smrtí jsem nemohl a ani trochu nesouvisely s učením v mém oboru. Alespoň tohle hraje v můj prospěch. Ale přesto – lidé si začnou říkat jestli vůbec dokážu vyučit někoho, kdo by po mně převzal řemeslo.

Já si to začínám říkat taky. Docela rád bych zaučil tovaryše, jelikož mi je už přes šedesát a mohl bych konečně trávit čas na prosluněných plážích, nebo aspoň prosluněných zahradách, anebo kdekoliv, kde by víc svítilo slunce.

Skotsko se sluníčkem zrovna moc neproslavilo. Tady na Vysočině prší dvě stě šedesát dní v roce. Ovšem pro cizince není moc zajímavé si nás představovat věčně promáčené, a tak o nás panuje představa válečníků v kiltech, s dudy pod paží a haggis na talíři.

Před vchodem do Gordieho bytu v Maryhillu stál svalnatý strážník a už jen svou přítomností odváděl slušnou práci v oboru nikoho nepustit dovnitř. Když jsem se kolem něj chtěl protáhnout a sáhl po klice, zastavil mě zdvižením ruky. Zjevně neměl náladu na zdvořilé dotazování, neboť pravil: „Co tu ksakru děláš, chlape? Hybaj odsud.“

„To si strčte někam, konstáble. Inspektor o mně ví, tak mi hybaj z cesty.“

Ach ano, a také tu máme barvitý jazyk. Skotská reputace v tomto směru je rozhodně zasloužená.

Moje vycházková hůl je v tom pravém slova smyslu zbraň, na jejíž nošení mám ve svém věku nárok, ale předstíral jsem, že se o ni opírám, zatímco jsem z kabátu vytáhl své „oficiální doklady“ a ukázal mu je. Nebyl to odznak, ani nic opravdu oficiálního, ale kus pergamenu z kozí kůže, na který jsem pečlivě připravenými inkousty nakreslil tři pečeti. Nejspíš by stačila kterákoli jediná z nich, ale jejich spojení prakticky zaručovalo, že se přes optický nerv nabourám do mozku dotyčné osoby, a zajišťovalo, že dosáhnu svého. Většina lidí je zranitelná vůči manipulaci vizuálními médii. Stačí se zeptat kohokoliv, kdo dělá v reklamě. Pečeti využívají téhle sdílené zranitelnosti daleko silněji.

Nejdůležitější z nich byla první, Pečeť děravé hlavy. Ta odvála jistoty a priority dotyčného a učinila jej otevřenějšího sugesci. Současně mu značně ztížila schopnost si zapamatovat jakékoli události příštích pár minut. Další, Pečeť neochvějné autority, se týkala mě a zajišťovala mi libovolný status potřebný k přesvědčení strážníka. Třetí, Pečeť rychlého uposlechnutí, by měla zajistit, že strážník uposlechne jakýkoli přiměřeně rozumný rozkaz, který ode mě dostane, a do mozku se mu při tom vyplaví vlna dopaminu přinášející příjemný pocit.

„Nechte mě projít,“ řekl jsem.

„Jistě, pane,“ pravil úslužně a ihned ustoupil. Teď jsem mohl projít, aniž bych se kolem něj musel protahovat, a nebylo třeba dělat nic navíc. Ale byl předtím kapku nepříjemný a já byl přesvědčen, že to si zaslouží patřičnou odpověď, a tak jsem cestou kolem něj zamumlal: „Rozdal jsem si to s tvou babičkou.“

Vrhl na mě nenávistný pohled, ale neřekl nic – a pak už jsem byl uvnitř.

Inspektorka přítomná v bytě samozřejmě nevěděla, že se tam objevím. Byla to trochu unaveně působící žena ve středních letech. Nechala si vlasy prokvetlé šedinami, místo aby si je barvila, což mi bylo hned sympatické. Překvapeně se otočila, když jsem vešel, ale zachovala se daleko zdvořileji než strážník venku. „Dobrý den. Kdo jste?“

Kromě ní byl uvnitř ještě člověk z forenzního, těžko říct, zda muž nebo žena. Pokračoval ve focení scény – skutečným fotoaparátem s hledáčkem namísto telefonu nebo tabletu – a zcela nás ignoroval. Znovu jsem vytáhl oficiální doklady a pokývl k tělu ubohého Gordieho. Ležel s rozhozenýma rukama na podlaze kuchyně, tvář zmodralou.

Roky učňovského tréninku. Jeho i moje naděje do budoucna – najednou mrtvé.

„Povězte mi, co už víte o smrti tohohle muže.“

Inspektorka zamrkala, ale pečeti odvedly svou práci. „Zavolal nás soused zdola. Oběť těžce dopadla na zem a před smrtí patrně několikrát udeřila do podlahy – sousedova stropu. Vypadá to jako nehoda – udušení – ale víc budeme vědět, až přijde zpráva z toxikologie a sdělí nám, jestli s tím vdolkem nebylo něco v nepořádku.“

„Jistěže bylo,“ upíral jsem pohled na zpola snědený zbytek vdolku na malém talíři. „Měl v sobě rozinky. Ještě něco zajímavého?“

Ukázala do chodby. „Dvě ložnice, ale žil sám. Ve druhé jsou samá plnicí pera a inkousty. Nikdy jsem nic takovýho neviděla. Asi nadšenec, nebo tak trochu šílenec.“

„Proto jsem tu. Potřebuji ty věci odvézt na otestování.“

Inspektorka se zatvářila zmateně. „Nic z toho nevypil, alespoň co víme.“

„Kdepak, jde o součást jiného vyšetřování. Už chvíli jsme ho měli v hledáčku.“

„Vy? Promiňte, nezachytila jsem vaše jméno.“

„Aloysius MacBharrais. Říkejte mi Al.“

„Díky. A vy vedete vyšetřování, které se týká těch jeho inkoustů?“

„Ano. Toxické chemikálie, ilegální látky a tak.“

„Tak běžte. Z toho pokoje mi naskakovala husí kůže. Je to tam divný.“

Její poznámka zněla mým uším jako vážné varování. Gordie tam musel mít nějaké nezabezpečené aktivované pečeti. A musel jsem odsud odnést všechny jeho inkousty, pečlivě připravené ze vzácných složek a vyzařující latentní magii. Poslední, co svět potřeboval, byl nějaký strážník náhodně kreslící Pečeť neovladatelné zkázy. Bezpečně je uložím a později projdu, abych si ponechal správně připravené inkousty a použitelné ingredience, a zbytek dokonale zničím.

Zamířil jsem do chodby. Byly tam troje dveře, jedny patrně do koupelny a na záchod. To by soudě dle rozvržení bytu měly být ty první nalevo, proto jsem přešel ke druhým a opatrně je otevřel. Uvnitř se nacházela Gordieho ložnice. Byl tam i stůl se soupravou per, inkoustů a papírů – vše pro obyčejnou korespondenci. Vzal jsem jeden papír a z kapsy svého kabátu vytáhl pero, Auroru 88. Momentálně byla naplněna rezavým inkoustem s rumělkovým pigmentem a lakem z rozemletých perel, rybího klihu a sklivce ze sovích očí. Napřed jsem nakreslil kruh, abych směřoval efekt pečeti na sebe, a pak pečlivými, ale rychlými tahy vykreslil tvar Pečeti chráněného zraku. Vypadala jako rudé oko přeškrtnuté jednoduchým uzlem. Jakmile se pečeť aktivovala, vidění se mi najednou změnilo na černobílé. Žádný z barevných receptorů v mé sítnici teď nepředával signál dál optickému nervu. Byla to nejjednodušší ochrana proti nezabezpečeným pečetím. Neměly na mě žádný vliv, dokud tato působila – nebo dokud ji sám nezničím. Zachránila mě už nesčetněkrát.

Uložil jsem pero a pozdvihl svou hůl. V levé ruce jsem stále držel novou pečeť. Pak jsem přešel chodbu k pootevřeným dveřím do Gordieho pracovny. Do nosu mě okamžitě udeřil závan odporně zatuchlého vzduchu. Podivil jsem se, proč se o tom inspektorka nezmínila. Páchlo to tu jako staré propocené trenky. Celá hromada.

„Fuj,“ ulevil jsem si a několikrát si odkašlal.

Z kuchyně se ozvalo cosi jako zachichotání a já si uvědomil, že inspektorka tu skutečnost vynechala schválně. Není divu, že byla tak ochotná mě sem pustit. Její zdvořilost byla jen zástěrka, jak mě vlákat do čichové pasti.

Ukázalo se jako nanejvýš moudrý krok, že mě napadlo chránit si zrak. Gordie tu nechal povalovat víc než jen pár pečetí. Bylo jich tu plno, ať už chránily proti tomu či onomu. Stěny lemovaly lavice z nemořeného dřeva a židle. Levé stěně vévodily niky plné popsaných lahviček s inkousty a jejich přísadami. Hlavní pracovní lavice stála hned naproti dveřím. Povrch pokrývaly skvrny od inkoustů, olejů a pojiv a stály tam zazátkované lahvičky s dalšími inkousty. Ležely tam i pečlivě popsaný stojan s plnicími pery a pořadače s papíry a čtvrtkami na pečeti, pečetní vosk, tavicí lžíce a krabička zápalek. Nad lavicí bylo připevněno několik čtvrtek s pečetěmi omezujícími vidění a pozornost, které měly zajistit, aby si jakýkoli nepovolaný návštěvník vůbec nevšímal ničeho na této straně místnosti. Nepochybně proto z toho pokoje inspektorce naskakovala husí kůže. Cítila, že je tam něco navíc, a nejspíš to i viděla, ale pečeti bránily její mysli to zpracovat. Moje Pečeť chráněného zraku vliv Gordieho pečetí rušila, a tak jsem nemohl přehlédnout šotka, který se za mručení a bručení pokoušel uniknout z klece navrchu lavice. Tenhle pohled jsem nečekal.

Šotci – neplést se skřety, od nichž se dost lišili a byli spíš rošťáčtí než doopravdy zlomyslní – prosluli tím, jak těžko se dali polapit, protože se na krátkou vzdálenost dokázali přemisťovat a byli i fyzicky zdatní. Silné stehenní svaly jim propůjčovaly schopnost pozoruhodně skákat. Tenhle se právě pokoušel dosáhnout na několik pečetí rozmístěných na kovových stojanech kolem klece, jako lístky na stolech v hospodě. Dlouhými chlupatými prsty se natahoval po nejbližší pečeti. Kdyby na ni dokázal dosáhnout a roztrhat ji, mohl by se dostat ven. Pečeti ho věznily mnohem účinněji než samotná klec.

Když si všiml, že na něj zírám s ústy dokořán, strnul. „Cože?“

Pečlivě jsem za sebou zavřel dveře.

„Co tu děláš?“

„Jsem asi zavřenej v kleci, ne? Ty musíš bejt vrchol skotský inteligence. Těžko můžu bejt jinde, když nejsem na svobodě, ty chytráku. Ale aspoň jsi mě zmerčil. Ta ženská před tebou ne.“

„Měl jsem na mysli proč jsi tu zavřený.“

Šotek nevypadal nikterak neobvykle, hoden polapení nebo zkoumání. Byl malý a chlupatý, s ostře řezanou čelistí a tváří, jíž vévodily masitý nos a obočí jako křoviska.

„Protože ten chlápek je zlej parchant, proto. Nebo spíš byl. Natáhnul bačkory, ne? Jak umřel?“

„Na rozinkový vdolek.“

„Takže sebevražda, jo?“

„Byla to nehoda.“

„No nesněd‘ rozinkovej vdolek náhodou, ne? Tim pádem sebevražda.“

Uznal jsem porážku a pokrčil rameny. „Co jsi zač?“

„Hodnej šotek, kterýho teď vypustíš na svobodu. Pokud nejseš jako on.“

„Nejsem jako on. Zaprvé jsem naživu. Popravdě mi odpověz na mé otázky – žádné uhýbání. Kdo jsi a proč tě tu Gordie uvěznil?“

„Prej mě chtěl prodat. Pašoval Fae.“

„Nesmysl.“ Udeřil jsem holí o podlahu. „Pověz mi pravdu!“

Šotek se narovnal, jak jen v maličké kleci mohl – byl vysoký sotva šedesát centimetrů –, pravou rukou se chytil za srdce a vyslovil frázi, kterou Fae používaly, když pravdivě přísahaly nebo chtěly zdůraznit svá slova. „Říkám vám to třikrát, pane. Měl kupce. Měl jsem dneska večer bejt prodanej. A nejsem první! Před pár dnama tu byla skřítka. Neohřála se tu dlouho.“ Ukázal na o něco menší prázdnou klec poblíž jeho.

Jeho sdělení mě šokovalo víc než samotná Gordieho smrt. Nikdo z mých předchozích učedníků se nepokusil využít svou znalost pečetí, aby obchodoval s Faemi.

Odnášet inkousty a pera mých učedníků bylo pokaždé smutné. Byli dobrými lidmi, kteří chtěli udělat svět lepším místem. Gordie zjevně nebyl jedním z nich. Pašování Faí? Ani jsem nevěděl, že něco takového existovalo.

„Ale náš úkol je posílat takové jako ty nazpátek do říše Faí, když se tady ukážete.“

„Náš, říkáš? Takže seš jako von. Akorát s parádním malinkatým knírem, celým navoskovaným a nakrouceným.“

Zadíval jsem se na něj, zatímco jsem zvažoval odpověď. Šotci nereagují dobře na agresi, ale mají pubertální smysl pro humor, který v případě potřeby taky umím přivolat. „Není malinkatý,“ ohradil jsem se. „Je objemný a dokonale udržovaný, jako tvoje máti.“

Šotek se tomu zachechtal a já tak měl možnost si povšimnout, že má mimořádně rovné a čisté zuby. Nemohlo to být kouzlo, protože jsem měl stále chráněný zrak. Musel si je nechat upravit. Odkdy šotci chodili k zubním hygieničkám? Zajímavé bylo i jeho oblečení. S černobílým viděním jsem nedokázal rozlišit, jaké má barvy, ale měl na sobě brokátovou vestu s řetízkem na kapesní hodinky. Pod vestou ovšem neměl žádnou košili. Na pravém rameni měl tetování ve tvaru trojité spirály, jaké jsem měl spojené s druidy. Krom vesty měl černé džíny a černé martensky. Možná byl zkrátka neobvyklý šotek. Oči mu zajiskřily pobavením.

„No tak, chlape. Pusť mě ven.“

„To mám v úmyslu. Ale ještě pořád jsi mi neřekl své jméno.“

„Proč? Pošleš mi kytky, až budu mít svátek?“

„Potřebuji vytvořit vazbu, aby ses odsud dostal bezpečně.“

„Ale pak mě můžeš uvázat k čemukoliv jinýmu. To ti nedovolím. Řekněme, že vzhledem ke svý současný situaci mám trochu problém s důvěrou.“

„Nemůžu ale volně vypustit šotka v pokoji plném magických inkoustů. Víš, kdo tě měl koupit? Nebo proč?“

Šotek zavrtěl hlavou. „Netuším. Ale tvůj kámoš Gordie měl támhle nějaký papíry, kterýma rád listoval a něco si přitom mumlal. Odsaď jsem na ně nakoukl a přišly mi jako nesmysly, ale možná tak nebudou připadat chlápkovi jako ty. Vypadáš, že máš za sebou školy z dob, kdys neměl vlasy bílý jako sníh.“

Přešel jsem k lavici a zběžně si prohlédl rozložené papíry. Gordie si tam připravoval pečeti pro budoucí použití, ale neviděl jsem nic, co by se jasně vztahovalo k jeho pokoutnímu obchodování. Možná si to šotek celé vymyslel. V to jsem doufal, protože jinak byl Gordie pořádný parchant a ze mě udělal blázna. V tomhle pokoji ovšem zjevně odvedl obdivuhodnou pečetní práci – práci, která by mu zatím měla být nedosažitelná. Nacházely se tu pečeti, které jsem ho ještě nenaučil, jako třeba Pečeť mocného železa, což také znamenalo, že tu připravoval inkousty, jejichž recepty ode mě ještě neznal. Měl přinejmenším nějaká tajemství. To mě samo o sobě neznepokojovalo; všichni učedníci měli nějaká. Zneklidňovalo mě ale, že ho někdo učil mně za zády.

„Nejspíš už vím, kdo seš zač,“ ozval se šotek. „Má tu bejt nějakej skotskej pečetník s navoskovaným knírem. Nejmenuješ se MacVarnish nebo nějak tak?“

„MacBharrais.“

„Jo, to je vono. Slyšel jsem, že seš vostrej jak břitva. Ale pokud s tebou ten blbeček Gordie takhle vyjebal, tak možná nejseš, co?“

Možná ne. Něco v koutku oka zachytilo mou pozornost. V sešitu, kam si Gordie čmáral, aby se před kreslením pečetí ujistil, že inkoust dobře teče, bylo naškrábáno: Renfrew Ferry, osm.

„Říkal jsi, že tě měl předat dnes večer? Nemělo k tomu náhodou dojít v osm hodin?“

Nedostalo se mi žádné odpovědi vyjma namáhavého zamručení a zvuku trhaného papíru. Prudce jsem se otočil a spatřil vítězoslavně se tvářícího šotka – osvobodil se z klece poté, co zničil jednu z pečetí, které ji obklopovaly. Nemohl na ni dosáhnout fyzicky, a tak musel použít magii, aby se jí přiblížil. S celým kruhem pečetí kolem něj by přesně to mělo být nemožné. Síla musela zčásti vyprchat, jak inkoust zvolna přicházel o svou magii. Není divu, když byl Gordie po smrti.

Šotek se zachechtal a vycenil na mě svoje sněhobílé zuby. Pak seskočil ze stolu a vrhl se ke dveřím. Nečekal jsem to a byl jsem neomluvitelně pomalý. Neměl jsem ani čas aktivovat připravenou Pečeť pohotové hbitosti.

„Zatím, MacVarnishi!“ zavolal na mě šotek vesele a už byl ze dveří. Vzápětí jsem uslyšel dutou ránu a výkřiky následované šotkovým „Sem rád, žes natáh‘ bačkory!“, než se v kuchyni rozhostilo šokované ticho.

Vynořil jsem se z pracovny. Příliš pozdě. V kuchyni jsem spatřil inspektorku i forenzního technika, oba seděli na zemi a svírali si nosy. Šotek musel vyskočit a praštit je jen tak z legrace. Gordieho tělo teď leželo zkroucené v podivné pozici, zjevně nakopnuté. Pořád ale byl vidět jeho obličej: ten výraz překvapení, že nastává konec. Hnědé vlasy měl rozcuchané a na tvářích a krku několikadenní strniště. Prázdné modré oči zůstaly rozšířené hrůzou z vědomí, že umře v pyžamu s Ewoky.

„Co to doprdele bylo?“ vykřikla inspektorka. „Ta věc – zrovna teď – růžovej leprikón?!“

Jakmile ten syčák opustil Gordieho pracovnu, mohla ho vidět. Se svým omezeným viděním jsem neměl šanci si všimnout šotkovy barvy, a tak jsem si to v duchu poznamenal.

Zvenčí vtrhl do kuchyně strážník. I ten se držel za nos. Musel jsem je odsud všechny rychle vypakovat, protože jsem potřeboval prohledat celý Gordieho byt. Vytáhl jsem oficiální doklady, než měli šanci se do mě pustit.

„Okamžitě opusťte byt! Běžte hned teď a vraťte se zítra. To je rozkaz. Běžte, určitě máte na práci něco jiného!“

Pod vlivem pečetí se spěšně vytratili. Nejspíš se ale vrátí spíš dřív než později, až si vzpomenou, že je někdo praštil do nosu a oni chtějí zjistit kdo a proč. Musel jsem si pospíšit. Gordie mě nachytal na švestkách, ale to se teď znovu nikomu nepodaří.

KAPITOLA 2

První na pořadu dne

Když policie vyklidila pole, nemohl jsem chvíli přestat mrkat. Nejspíš to byla jakási instinktivní reakce, podvědomá snaha si projasnit zrak poté, co jsem byl tak slepý vůči Gordiemu. Také mi to ale prozradilo, že si potřebuji zklidnit mysl. Takhle vyvedený z rovnováhy bych nikomu a ničemu neprospěl. Svlékl jsem si proto kabát – dlouhý kašmírový plášť velbloudí barvy, ve kterém jsem vypadal stylově a vymydleně, i když jsem takový zrovna nebyl –, odložil vycházkovou hůl a pustil se do namáhavého procesu skládání svých starých kostí na prkennou podlahu. Už usazený jsem si rukama i přes protesty svých chrupavek srovnal nohy do pozice lotosu, zhluboka se nadechl a vydechl. Znovu. Soustředil jsem se jen na svůj dech, dokud se má mysl nezklidnila. Meditace se mnou dokáže divy, na které jsou pečeti krátké. Je to trochu jiná cesta jak ovládnout mozek.

Už soustředěný a připravený na práci, která mě čekala, jsem se s námahou zvedl. Symfonii praskání a lupání v kloubech, která to doprovázela, jsem se rozhodl pokládat za známku vytříbeného charakteru. Na telefonu jsem zkontroloval čas: 14:45. Nadia byla tedy pořád ve službě. Přes Signal jsem jí poslal stručné instrukce: Problém v Gordieho bytě, ulice svatého Jiří. Přijeď co nejdřív.

Překročil jsem Gordieho tělo, abych mohl přistoupit ke dřezu, a otevřel skříňku pod ním. Byl tam koš plný plechovek od sardinek – Gordieho nešťastné záliby, kvůli které věčně smrděl rybinou – a vedle krabice dalších odpadků. Zápach mi připomněl mého prvního učedníka, Ferguse, který také zbožňoval sardinky, a hruď se mi sevřela. Najednou mě pálilo v koutcích očí. Když jste naživu dost dlouho, lidé z vaší minulosti vás dohánějí a volají roky poté, co vás zanechali na světě samotného.

Rychle jsem si otřel oči, popadl pár prázdných sáčků do koše a zamířil do pracovny. V kapse mi zavibroval telefon.

Dneska mám mít volno. Jestli dorazím pozdě bráchovi na svatbu, varovala mě Nadia, pomalu si ogriluju tvoje koule s barbecue omáčkou.

Zatraceně. Zapomněl jsem, že dnes nemá službu. Nebydlela daleko – jen kousek od stanice metra Kelvinbridge – ale doprava tu bývala strašlivá.

Tak pojeď rychle, napsal jsem. Stejně nesnášíš nevěstu.

Jo, ta i se svou zatuchlou píčou se může propadnout do pekel, ale bráchu miluju, oukej?

Nepiš při řízení. Protože už určitě řídíš, že ano?

Oholím tě dohladka jak androidí prdelku, odpověděla a já se zamračil. Tímhle mi Nadia vyhrožovala, jen když byla doopravdy rozčilená. Ještě na mě svou břitvu nikdy nevytáhla, ale nechtěl jsem, aby o tom začala vážně uvažovat.

Nezapomeň si ten klobouk, co jsem ti dal proti kamerám.

To by stačilo. Oznam svýmu hornímu rtu, že bude chvíli chodit nahatej.

Myslím, že měla Gordieho docela v oblibě, a tak by ji dnešní zprávy mohly dost zasáhnout. I já ho míval rád – až do poslední půlhodiny, kdy jsem zjistil, že využil svého postavení k zneužívání jiných a vlastnímu obohacení.

V Gordieho pracovně jsem nejdřív ze všeho zničil veškeré jeho pečeti. Roztrhl jsem je vejpůl a hodil do pytle na odpadky. Tak jsem konečně mohl roztrhnout i svou Pečeť chráněného zraku a obnovit si normální vidění. Poznamenal jsem si ale do aplikace v telefonu, jaké pečeti Gordie nakreslil bez mé pomoci. Na světě byli kromě mě jen čtyři lidé, kteří ho to mohli naučit, a čekal je ode mě řádný výslech.

Pak jsem se pustil do vyklízení nik, jedné po druhé, a uložil do zvláštního pytle každou pečlivě popsanou lahvičku inkoustu. Ty, jejichž přípravu jsem ho ještě nenaučil, odpovídaly pečetím, které správně ještě neměl znát. Příliš mě netrápilo, že by se lahvičky v pytli mohly rozbít. Byly vyrobené z tlustého skla a dalo by docela práci je roztříštit.

Gordie tu uchovával i sbírku přísad do inkoustů, dalece přesahovala to, co měl vlastnit. Rozhodně jsem mu nedal volno, aby nasbíral ganglia loděnek pro inkoust Manannán Mac Lira nebo sliz slimáka kalifornského do vzácného inkoustu známého jako rumělkový vous. A jak se vůbec dostal ke gangliím loděnek? Sám jsem žádné neměl! Pokud měl dodavatele, musel jsem zjistit, kdo jím je. V každém případě to Gordieho určitě stálo pěkných pár liber – které nejspíš utržil pašováním. Musela se v něm točit spousta peněz, jinak jsem si nedovedl představit, proč by tolik riskoval.

V pytli zmizela další mohutná lahvička ingrediencí.

Posbíral jsem i jeho pera a lahvičky z hlavní lavice a uvažoval přitom, kde asi schovával peníze z pašování. Patrně bude potřeba trocha forenzního účetnictví – a nejspíš i hackování.

V Gordieho ložnici jsem uložil jeho notebook, nabíječku a několik flešek do dalšího pytle spolu se zápisníky a korespondencí – vším, do čeho si kdy něco zapsal.

Naštěstí jsem věděl o někom, kdo výměnou za pár pečetí dokáže hacknout Gordieho počítač a účty – naprosto šílený, ale spolehlivý chlapík, co si říkal Saxon Codpiece, doslova „saský vycpávaný poklopec“. Nebyl jsem si jistý, jestli pečeti za horentní částky přeprodával, nebo je sám používal, ale neposkytoval jsem mu nic samo o sobě nebezpečného.

Zaklení od vchodu mi oznámilo, že Nadia je na místě. „Ale ne, Ale, další učeň? Chudák Gordie! Co to bylo tentokrát – ale sakra, rozinky! Takovej nesmyslnej konec.“

Nadia se obvykle odívala do černé v kombinaci s černou, včetně černé rtěnky s veselým názvem Otcův popel a odstínu laku na nehty, o kterém přísahala, že se jmenuje Satanova nejčernější díra. Dnes ale byla oblečená na svatbu a měla na sobě jasně barevný oděv a šperky typické pro tradiční indický obřad, se sárí, sandály a zkrátka celou výbavou. Vlasy, obvykle v číru s kůží vyholenou po stranách, měla pečlivě sčesané tak, že ani nebylo vidět, že má většinu oholenou. Pomáhala jí to skrýt i drahými kameny zdobená čelenka ve tvaru plavecké čepice. Dokonce i použila víc kosmetiky než obvyklou tužku na oči a rty i nehty si namalovala jasně červeně. To ji nejspíš rozčilovalo nejvíc. Pohled jí sklouzl tamtéž kam můj – k rukám, jimiž svírala mnou doporučený klobouk.

„Ani slovo o mých nehtech, Ale. Nebo čemkoliv jiným. Je to celý jen proto, že miluju bráchu a potřebuju přesvědčit rodinu jeho nevěsty, že jsem docela normální a vůbec nejedu v ničem okultním, a taky musím předstírat, že moje děloha zoufale touží po devítiměsíčním osetí nějakým chlapem, ale zrovna teď mám moc práce, oukej?“

Přikývl jsem a otevřel si aplikaci pro převod textu na řeč, protože psaní přes Signal působilo ve stejném pokoji příliš neosobně.

Nadia mě neslyšela promluvit po většinu deseti let, kdy pracovala jako moje manažerka. Kletba seslaná na mou hlavu znamenala, že nesmím moc dlouho mluvit s nikým, s kým bych si rád zachoval přátelský vztah. Jinak by mě po pár dnech začali nenávidět; víc a víc s každou vyslovenou větou.

Můžu potvrdit, že je to strašlivý způsob, jak přijít o rodinu.

Kletba mě připravila o syna i většinu přátel, než jsem si uvědomil, co mi někdo provedl. Zpočátku jsem si říkal, že musím zkrátka být nesnesitelný. To bylo možné, dokonce i pravděpodobné. Skoti ale přežili i horší neštěstí než mě, a tak v tom musel být zakopaný i jiný pes. Spřátelená čarodějnice z Highlands dokázala určit, že mě někdo proklel, ale nedokázala kletbu odvolat ani zjistit, kdo ji seslal. Od té doby si dávám pozor, abych byl při jednání s většinou lidí v podstatě němý, dokud si nebudu jist, že je kletba pryč.

Appka pro převod textu na řeč bohužel postrádala glasgowský přízvuk, ale alespoň měla londýnský. Přinejmenším jsem zněl jako Brit.

[Díky, žes přijela,] vyslovila za mě appka poněkud prkenně. [Potřebuji, abys Gordieho inkousty a další věci uložila na bezpečné místo, než zamíříš na bratrovu svatbu. Na viděnou ráno. Víc to probereme pak.]

„Do hajzlu.“ Promnula si kořen nosu, jako by se snažila zahnat dorážející migrénu. „Oukej, kde jsou ty věci? To jsou tyhlety pytle?“

Podal jsem jí je a kývnutím poděkoval.

„Po tomhle chci přidat, Ale.“

Prsty se mi rozběhly po virtuální klávesnici. [Dobře. První věc na pořadu dne.]

Vytřeštila oči překvapením. Ukázala mi zdvižený palec na znamení souhlasu. „První věc.“

Netušila, že mohla mít v podstatě cokoli, o co si řekla. Střežila má tajemství, starala se o účetnictví podniku a čas od času, když vyvstala ta potřeba, někomu nakopala zadek. Jinými slovy z ní byla dokonalá manažerka a firmě šéfovala spíš ona než já.

Když Nadia odjela, zůstaly mi tu jen notebook, telefon a zápisníky, které jsem si mohl v tašce snadno přehodit přes rameno. Zbývaly ale i obě klece, které bych snad mohl použít k vypátrání šotka či skřítky. Nemohl jsem pobrat obojí a pochyboval jsem, že se mi dostane druhé šance sem proniknout, než se vrátí policie, a tak jsem si vybral šotkovu klec, jelikož ten byl prokazatelně naživu ještě před pár minutami. Stran osudu skřítky jsem choval jisté pochybnosti.

Před odchodem jsem se ještě zastavil a pohlédl na Gordieho nehybné tělo. Promluvil jsem nahlas; teď už na tom nezáleželo.

„Mám v plánu zjistit, jak hrozný kretén jsi byl za mými zády. Nepochybuju, že budu mít brzo víc než dost příležitostí tě proklínat. Ale teď, dokud tu dlí tvůj duch, Gordie, řeknu tohle: Ani zanic bych ti nepřál smrt. Udusit se rozinkovým vdolkem, o samotě a s vědomím, že každou vteřinou umřeš – to je hrozný konec. Je mi to doopravdy líto, víc, než dokážu vyslovit. Až zjistím, cos prováděl, možná ti budu přát ohně pekelné, ale právě teď doufám, žes našel mír a pokoj.“

Dveře za mnou zapadly s definitivně znějícím klapnutím, které se rozlehlo chodbou, a já si musel znovu otřít ty své zatracené oči. Chvíle jako tahle – dusivá, tichá dohra smrti doprovázená intenzivním vědomím, že jsem na světě zase o něco víc sám – jsou pokaždé horší než okamžik, kdy se o smrti dozvím.

Sedm učedníků. Zatraceně.

KAPITOLA 3

Hacker mezi nebem a zemí

Hamlet měl pravdu, když řekl Horatiovi, že je více věcí mezi nebem a zemí, než naše mudrctví má ve snách zdání. Zaprvé je tu mnohem více světů než nebe a zem. Jsou tu říše Faí, severských bohů, jakéhokoli panteonu, na který si právě vzpomenete. Všechny do jedné se hemží stvořeními, duchy a božstvy, se kterými se musí vyřešit práva na návštěvu našeho světa. Obecně platí, že lidé – alespoň ti, co mají patřičnou moc – je tu nechtějí, protože to by jaksi narušilo dojem, že lidé mají moc. Ne že bychom museli domlouvat změny s každou novou vládou; tahle pravidla platí už staletí. Jakákoli návštěva nepozemských entit má mít doprovod, nebo alespoň být pod dozorem.

Opačným směrem to platí o to více. Lidé, kteří se jen tak náhodou nebo vlivem nepodařeného rituálu zatoulají do jiných světů, se jen zřídkakdy vracejí domů. Potřebují průvodce a povolení.

Pro mě je svým způsobem podobný svět i internet. Platí tam spousta psaných i nepsaných pravidel a člověk by tam neměl okounět, pokud se tam trochu nevyzná. I pokud tam jenom nakupujete nebo postujete selfíčka, někdo vás sleduje a vaše osobní data jsou předmětem sběru a prodeje. Pokud plánujete vkročit do kruhu pekelného, kterým jsou něčí zabezpečená data, rozhodně potřebujete hackera, podobně jako Dante potřeboval Vergilia.

Když jsem Nadie před pár lety oznámil, že budu potřebovat služby hackera, trvalo pár dní, než našla správného kandidáta, ale pak mi předala jméno, čas a místo setkání.

„Saxon Codpiece, v poledne v Tchai Ovně.“

[Jmenuje se...]

„Saxon Codpiece. Má rád, když každý slovo zvoláš, jako by za ním byl vykřičník. Jako by byl superhrdina nebo něco takovýho z animáků. Saxóóón! Codpiece! Zkus to a hned si tě oblíbí.“

[Léčí se s něčím?]

„Netuším. Nikdy jsem ho nepotkala. Myslím, že je to takovej ten absurdistickej přístup, kdy chceš v lidech vyvolat dojem, že přece nemůžeš fakticky existovat, protože je to příliš směšný.“

[Ach tak. Myslel jsem, že hackeři používají přezdívky s čísly nebo něco na ten způsob.]

„To je jako si pořídit rychlý červený auto a vybízet poldy, ať tě chytí. Tenhle chlapík do toho šel s dlouhodobou perspektivou. Neboj. Nemá být nebezpečnej.“

Muž, který se tyčil proti mně v Tchai Ovně – české čajovně nedaleko univerzity, které věčně hrozila demolice nebo přestavba – měřil plné dva metry. Byl šlachovitý, tmavovlasý, s oříškovýma očima a oděný ve stylu, kterému děcka říkají vintage a já prostě oblečení: punk ve stylu sedmdesátek, ty věci, co jsem nosil jako mladík. Roztrhané džíny, spínací špendlíky, kožený křivák se spoustou zipů a cvočků. Soudě dle jeho bledé pleti trpěl setrvalým nedostatkem vitaminu D, což se patrně pokusil zakrýt pestrobarevným tetováním na pažích. Začínalo mu u ramen a končilo až u zápěstí. Měl zarudlý nos, popotahoval a každou chvíli si otíral nos kapesníkem.

„Promiňte, mám rýmu,“ řekl a bez vyzvání se složil do křesílka. Naštěstí mi nenabídl podání ruky. „Všecky systémy jsou náchylný vůči virům, co?“ Zamžoural na mě a pousmál se. „Fantastickej knír, kámo. Ty seš Al, že jo?“

„Přesně tak.“

„Super! Tady je moje vizitka.“

Umístil na stůl přede mě vínově zbarvenou vizitku a párkrát na ni zaťukal prsty. Stály na ní jen dva řádky, vycentrované a vyvedené velikými bezpatkovými kapitálkami. První řádek byl vytištěn výrazně větším písmem než druhý:

SAXON! CODPIECE!

PROFESIONÁLNÍ HONIČ

Odfrkl jsem si. „Copak, my všichni ostatní jsme jenom amatéři?“

„Pokud vás za to nikdo neplatí jako mě, tak jo, amatéři.“

„Musíte se pohybovat v nejtemnějších koutech internetu.“

„Občas jo. Ale trávím dost času i v těch světlejších. Videa s kočkama a tak. Mečící kozy, tancující kůzlátka – veškerý kozy jsou nekonečně zábavný. Fakticky to omlazuje duši.“

„Dobře. Ale dokážete udržet věci v tajnosti?“

„Jako moje honění? To je všechno jen ne tajný. Natáčím si to a mám z toho velký příjmy, protože mám velkýho –“

„Ale ne, zavřete klapačku. Kvůli tomu tady nejsem. Mám na mysli vaše další klienty a informace, ke kterým se dostanete.“

„No jasně, bez výjimky. Gratuluju, obstál jste ve zkoušce.“

Netušil jsem, že nějaká zkouška proběhla, ale když vám někdo řekne, že jste jí už prošli, netřeba se tím dál zabývat.

Náš hovor se stočil k práci, kterou jsem od něj tehdy potřeboval. Odvedl ji rychle a já mu i rychle zaplatil, ale když jsme se nad šálkem čaje v Tchai Ovně setkali podruhé, nabídl jsem mu i jiný druh platby, protože se mě zeptal, co dělám – a já mu to pověděl.

„Oficiálně vlastním tiskárnu na High Street. Ale ve skutečnosti jsem pečetník.“

„Co?“

„Je to trochu jako s vámi. Oficiálně jste profesionální honič, ale ve skutečnosti hacker.“

„Jasně, ale co je to pečetník?“

„Vytvářím a vymáhám magické úmluvy pomocí pečetí. To jsou symboly prodchnuté mocí, které dokážou dost zajímavých věcí. Většina legrace spočívá v té části s vymáháním. Chtěl byste vidět drobnou ukázku?“

„To jako že nějaký karetní triky?“

„Ne, spíš něco jako tohle.“ Vytáhl jsem připravenou Pečeť neochvějné autority, rozlomil kapku pečetního vosku a odhalil pečeť nakreslenou na složeném papíru.

Codpiece sebou mírně trhl a polkl. Já ho následně požádal, aby mi dal veškeré peníze, co má u sebe. Bylo to kolem pěti set liber. Slušné. Peníze jsem si nevzal a nechal je na stole.

„Děkuji.“

„Není zač, pane,“ odvětil úslužně.

Vyčkal jsem asi deset sekund – a pak Saxon rychle zamrkal. „Hej! Proč jsem vám řekl pane? Tak nikoho neoslovuju už od dětství.“

„Použil jsem na vás pečeť, která vás přiměje uposlechnout jeden příkaz. Existuje mnoho pečetí s různými vlivy. Tuhle vám nenabídnu, protože jak jste právě názorně zjistil, dá se snadno zneužít. Ukazuje ale, že vám mohu nabídnout i něco jiného než peníze. Prosím, vezměte si ty své zpět. Jsou všechny stále tady.“

Spěšně je popadl a naštosoval zpět do peněženky. S nevěřícným úsměvem potřásl hlavou. „Zatraceně, to je hustý. Řek bych, že tomu nevěřím, ale zrovna se to stalo. Nikdy neříkám lidem pane, natož abych jim jen tak dal všecky peníze. Tohle je fakt divočina. Vždycky jsem chtěl potkat čaroděje.“

„Nejsem čaroděj. Je to ale rozšířený omyl. Hodně lidí mě tak zpočátku nazývá.“

„Jak to, že jsem o těchhle pečetích ještě nikdy neslyšel?“

„Na světě je jen pětice pečetníků a moc to o sobě neinzerujeme. Kdybyste chtěl dostávat zaplaceno v pečetích – které můžete použít na sebe samého nebo zodpovědně na ostatní –, je to možné, pokud dokážete udržet tajemství.“

Po tomto druhém setkání jsem s ním přestal mluvit přímo a začal používat appku, jelikož už jsme si vyjasnili, že magie existuje – a stejně tak kletby. Od té doby jsme spolu pracovali mnohokrát a úspěšně se vyhýbali konverzaci o našich oficiálních způsobech podnikání. Pravda, Saxon si obvykle žádal platby v Pečetích milostné vášně, ale já zarytě odmítal zjišťovat, co přesně s nimi podniká.

Saxon měl své útočiště pod skleníky Tartan Greenhouses, neustále fungující průmyslové městské farmy uvnitř bývalého skladu ve stínu nekropole, kde se ekologicky pěstoval bezpočet druhů zeleniny v hydroponických nádobách. Vlastnil je přes několik fiktivních společností a využíval je, spolu s pár dalšími podobnými podniky napříč státem, k praní více či méně špinavých peněz ze svého hackerského působení. Byl jsem jedním z hrstky lidí, kterým důvěřoval natolik, aby je vpustil do vnitřku svého pracoviště, podzemního doupěte nepostrádajícího brambůrky a pivo, Faradayovy klece ani staré osmdesátkové videohry o Digu Dugovi, které obdivoval, protože Dig Dug „exploduje zloduchy a je za to řádně odměněnej“.

Abych se dostal dovnitř, vešel jsem do kanceláře fungující jako vstupní hala, prošel dveřmi označenými POUZE PRO ZAMĚSTNANCE, vyhnul se šatně a zamířil do skladu s nářadím. Zdvižení pily odhalilo malý interkom. Zmáčkl jsem tlačítko a mechanický hlas mě požádal o heslo. To se každý týden měnilo a Saxon mi ho posílal šifrovanou zprávou v Signalu. Pokaždé šlo o kombinaci přídavného jména a názvu nějakého jídla. Minulý týden heslo znělo líný lilek. Týden předtím to bylo svolné taco.

[Naléhavý koláč,] vyslovil jsem přes svůj telefon. Stěna s nářadím se odsunula a odhalila úzké schodiště dolů do podzemí. S vycházkovou holí v jedné ruce a šotkovou klecí v druhé jsem je pomalu sešel.

„Čau, Ale.“

Saxon vstal z křesla skrytého za půlkruhem monitorů a klávesnic. Zmuchlal pytlík od brambůrků s příchutí pepřových haggis a odhodil ho do nejbližšího koše. Tentokrát měl na sobě černé džíny a triko s tváří Margaret Thatcherové v přeškrtnutém červeném kruhu. Od posledně, co jsem ho viděl, si na bradě nechal narůst černé strniště připomínající železné hobliny. Jen jsem mu kývl na pozdrav, na což už ode mě byl zvyklý.

„Nedáš si něco k pití? Mám tu všecky nezbytnosti.“ Pohostinně mávl rukou k baru, který byl štědře naplněný daleko víc než jen nezbytnostmi. Dokonce měl na čepu pár místních piv, jako Black Star Teleporter od Shilling Brewing a Bearface Lager od Drygate Brewing.

[Stačí Irn-Bru,] napsal jsem a hned se otřásl při myšlence na to přeslazené pití plné kofeinu, ale byl jsem si jistý, že Saxon ho bude doma mít. [Máme moc práce.]

„Skvěle!“ Nadšeně tleskl a zamnul si ruce. „Irn-Bru a práce. To se mi líbí. Hnedka jsi mi prozářil den, Ale!“

Pospíchal k baru a nalil nám pití, zatímco jsem na přeplněný stůl vyložil obsah tašky: notebook, telefon a flešky. Klec jsem ponechal u paty schodiště.

Papíry jsem odnesl na bar a rozložil je na pult z třešňového dřeva, zatímco mi Saxon nalité Irn-Bru bizarně ozdobil plátkem grapefruitu.

„Tak jo! Co máme na práci?“

[Prolomit se do notebooku a mobilu. Jejich majitel sem pašoval Fae. Potřebuji zjistit, kdo je kupoval nebo přeprodával, nebo obojí.]

„Super!“ zajásal, než na mě namířil prstem. „To je správná divočina. Já to tušil. Zbožňuju tu tvoji divočinu, kámo.“ Zazubil se a hlasitě usrkl limonády.

[Moje divočina zajišťuje, že se lidi starají o ekonomiku a politiku místo o to, jestli jim trollové unesou děti a dají si je k snídani. Myslím, že bychom tomu měli dopřát patřičnou váhu.]

„Oukej, odněkud trochu váhy zvládnu vyhrabat. Máš nějaký jeho hesla?“

[Zatím ne. Možná bude něco tady v tom bordelu. Já se tím proberu.]

„Jasně. A já se do toho pustím bez nich, dokud něco nenajdeš.“

Saxon se dal do vytahování zařízení, která mu měla pomoci se vlámat do Gordieho počítače a telefonu, zatímco já se začal probírat papíry na baru. Hodně z nich byly složenky a vyúčtování, ale bylo mezi nimi i pár skutečných dopisů, změť účtenek, žluté lístečky s nákupními seznamy čítajícími hlavně mléko a vdolky a půlka letáku ke koncertu punkové kapely Dildo Shaggins.

Dole spočívalo několik sešitů, bohužel prázdných až na jediný, který byl zhruba z půlky popsaný.

Uvnitř bylo načmáráno všechno možné, mimo jiné i to, že Al je beznadějnej hlupák a MacB má inteligenci slepice.

Jiné poznámky, jako „sehnat ganglia loděnky“, byly patrně upomínkami, které stačil vyřídit. Věta, že skřítci se ani trochu nepodobají těm z pohádek, musela být napsaná poté, co jednu skřítku polapil. Většinou ale šlo o pracovní náčrty pečetí obyčejným inkoustem. Zjevně měl potíž si zapamatovat tahy Pečeti oslabení magie, což mě nepřekvapilo, protože tu jsem ho ještě nenaučil.

Na straně deset dole jsem konečně našel něco potenciálně užitečného: nápis TREZOR a pod ním cosi, co muselo být náhodně generovaným heslem. Dvaatřicet znaků obsahujících číslice, písmena i interpunkční znaménka.

„Jo, to bude užitečný, až se dostanu dovnitř,“ přikývl Saxon, který se právě zaobíral připojováním čehosi plného drátků a diod k notebooku. „Ale není to heslo k jeho počítači.“

[Jak dlouho potrvá se do něj dostat?]

„Záleží na dýlce jeho hesla. Možná pár minut, možná hodiny nebo dny.“

[To si asi žádá pivo.]

„Jasně, načepuj si.“

Přešel jsem na druhou stranu baru a z odkapávače si vzal sklenici. Jak jsem vzápětí zjistil, Black Star Teleporter na čepu byl výborný porter s kokosovou příchutí, který moc nepěnil. Množství a kvalita pěny jsou důležité, pokud se staráte o bezchybně upravený knírek.

Přístroj připojený ke Gordieho počítači zapípal, sotva jsem se párkrát napil, a Saxon překvapeně zvolal: „Ha! Měl jen šestimístný heslo! Moc velkej chytrák to nebyl.“ Zmáčkl klávesu a oznámil: „Tak jo, jsme tam. Tady je jeho trezor.“

[Jeho trezor?]

„Trezor na správu hesel, kámo. Appka, která chrání jeho hesla. Zadáme to monstrózní dvaatřicetiznakový heslo a veškerý jeho účty budou naše, ať už to je kdokoliv.“

Nechal jsem pivo na baru, protože nastal čas na práci. Saxonovi se rozšířily oči překvapením, když pohledem přelétl obsah trezoru.

„Ten chlap má pár bankovních účtů v zámoří. Jsou tu jejich čísla, uživatelský jména, všecko. S účtama jako tyhle neztrácíš čas, pokud nemáš fakt dost prachů k převádění.“

Naťukal jsem pokyny: [Podívej se na částku na každém účtu, ale nic nikam nepřeváděj. Pak se koukneme na jeho e-mail.]

„Oukej, jdeme na to.“

Gordie měl kolem statisíce liber na každém z šestice účtů v nejrůznějších daňových rájích.

„Víš, co je zvláštní? Všecky jsou nedávnýho data. Uložil si tam peníze, ale nestačil se jich ani dotknout, a s jednou výjimkou ani nic vydělat na úrocích.“

Poznamenal jsem si čísla a názvy účtů a data jejich založení a pak požádal Saxona, abychom se podívali do e-mailů.

„Má tři různý účty. Kterým chceš začít?“ Saxon ukázal na obrazovku. Jednu z e-mailových adres jsem poznával. Další byl normálně pojmenovaný účet na gmailu, kde by těžko schraňoval něco citlivého. Poslední adresa sestávala téměř výhradně z čísel.

[Začni tou poslední číselnou.]

„Dobrá volba. Tak jo... jasně. Docela novej účet, jenom deset vláken, žádnej spam. Koukej – všecko je to od toho samýho chlapa. Tenhle účet existuje čistě pro komunikaci s ním, ať už je to kdokoliv.“

[Otevři tu nejstarší zprávu, prosím.]

Díval jsem se Saxonovi přes rameno, zatímco otevíral nejstarší konverzaci s předmětem PŘEDÁNÍ.

Doprav, prosím, první vzorek na severní břeh Renfrew Ferry v pátek v devět večer. Můj společník na vás bude čekat. Po předání budou peníze zaslány na účet dle vašeho výběru.

Bastille

Na to Gordie odpověděl:

Provedu. Převeďte mi peníze na účet č. 9842987241 v První kajmanské bance. Ale musím se zeptat, na co ‚vzorky‘ potřebujete. Zajímá mě to z etických důvodů.

Odfrkl jsem si a napsal: [Kdyby na tom bylo cokoliv etického, nemusel by používat účty na Kajmanech.]

„Že jo? Ale tohle naznačuje, že nejspíš byla nějaká hranice, kterou nebyl ochotnej překročit.“

Bastillova odpověď byla stručná:

Naším posláním je věda. Úžasná, životy zachraňující věda.

„To je divný,“ zamumlal Codpiece. „Myslím ten důvod, ne to, co se dělo.“

[Co myslíš?]

„Říkal jsi, že pašoval Fae, je to tak?“

[Ano.]

„Za pašováním lidí obvykle stojí sexuální zneužívání nebo jinej druh moderního otroctví – na způsob služebnictva a tak. Ale tohle vypadá, že Bastille chtěl testovací subjekty. Ten tvůj Gordie mu dodával drahý laboratorní krysy pro šílený vědce.“

[Šílené vědce? Vážně?]

„Jo, i ti existujou. Je to celý spektrum, ne? Většina vědců nám chce pomoct líp porozumět světu anebo docela pochopitelně křičej a varujou před tím, jak od průmyslový revoluce dusíme planetu. Vědci v morální šedý zóně ti zkusej nakecat, že tabák není až tak hroznej, nebo berou peníze od ropnejch společností a tvrděj, že ohřívání klimatu vlastně není nic tak špatnýho a nač si s tim dělat starosti. Ale občas se vyskytnou skutečný parchanti, který dělaj pro vlády, a jakej druh vědy chtěj vlády, ne? Zlý šílený svinstvo jako séra pravdomluvnosti, halucinogeny, bomby a chemický zbraně, aby ochránily svůj národ před kýmkoliv, koho považujou za nepřítele. Maj peníze a vybavení a moc, aby to zařídily. Tak si říkám, Ale: co je zač tenhlecten Bastille? Kdyby byl placenej nějakou vládou, ta si může na experimenty unýst kohokoliv a nemusí dělat tohle.“

Jen jsem zamručel, protože se mi nechtělo vysvětlovat, že dost možná musí.

Co jsem věděl, na světě neexistovala vláda, která by měla přístup k Faím. Pečetníci jako já se postarali, aby to tak bylo, v dávných úmluvách uzavřených mezi lidmi a Faemi. A samozřejmě to tak chtěla Brighid. Proto potřebovali Gordieho.

Netušil jsem, o co jim šlo, ale měl bych to urychleně zjistit.

[Jak ses předtím zmínil, že v pašování lidí jde o sex a nucenou práci – jak do toho ty lidi nalákají?]

„Většinou různýma podvodama. O tomhle fakticky moc nevím, ale co jsem slyšel, používaj pár základních triků, vábniček, aby přiměli lidi někam vycestovat, obvykle za láskou nebo penězma. ‚Hele, koukej, na druhý straně moře roste tráva zelenější a ty teď můžeš opustit svůj dřívější posranej život.‘ Je to ale past. Jakmile se kavky dostanou, kam měly, podvodníci svoje sliby nesplněj. Pokud jsou oběti v situaci, kdy za práci dostávaj zaplaceno – třeba nějaká práce v restauraci –, navěšej jim na krk dluhy, který nikdy nemůžou splatit, a oni jsou v pasti. Jindy ti parchanti seberou obětem doklady a vyhrožujou jim – strach je zase jinej druh pasti. Ale ta část s vábničkou je důvod, proč je tak těžký je dopadnout. Lidi totiž většinou vycestujou dobrovolně. Ze seriálů v telce si všichni myslej, že v pašování lidí jde o únosy a tajný převážení v přepravních kontejnerech, ale pokud se tohle děje – možná jo –, je to spíš výjimka než pravidlo. Většina těchhle přesunů se děje legálně a oběť se dostane do pasti až na místě.“

[No tohle. Takže Gordie – nebo někdo jiný – se asi snažil přesvědčit Fae, aby sem přišly, pod nějakou záminkou. Určitě se sem nehnaly, aby se staly pokusnými králíky.]

„Jo.“

[Dobře. Když někdo pašuje lidi, někdo jiný musí vytvářet poptávku, je to tak? Takže kdo pohání moderní otroctví?]

„V tom vězí kus problému. Oni často nevědí, že dělají přesně tohlecto.“

[Jak to?]

Saxon pokrčil rameny. „Jak bys to mohl vědět, když ti někdo, koho nevidíš, připraví předkrm v restauraci nebo po tobě uklidí hotelovej pokoj? Nebo vezměme příklad ze sexbyznysu: představ si, že seš nějakej zoufalec jménem Franta Ptáků, jedeš na konferenci pro zoufalce v Liverpoolu a chceš si tam užít, když už tam seš. Koukneš se na internet – lidi si uměj najít patřičný stránky – a zařídíš si to. Jelikož seš Franta Ptáků, představuješ si, že tvoje společnice si odnese všecky peníze, co jí zaplatíš. Myslíš si, že tak ráda šuká zoufalce, že do toho šla dobrovolně. Některej Franta Ptáků se i zeptá, na což pak společnice samosebou odpoví, že do toho šla, protože se jí to líbí, a ne proto, že pokud se pokusí utýct nebo něco vykecá, ona nebo její rodina budou potrestaní nebo zabití. A tak si milej Franta Ptáků snadno uchlácholí svědomí, že nedělá nic špatnýho. Říká si, že do toho šli oba dobrovolně. Kdyby měl aspoň slepičí mozeček, zamyslel by se, jestli se skutečnou svobodou tý společnice nesouvisí způsob, jakým si jejich setkání domluvil. Pokud od začátku jednal přímo s ní, je v tom nejspíš dobrovolně sama za sebe. Pokud šel přes nějakou třetí stranu, třeba hotelovýho úředníka nebo call service, je ale dost pravděpodobný, že je to oběť pašování. Jenže jelikož je to Franta Ptáků, myslí jenom svým ptákem, že? A taky na to, aby si kryl zadek. A tak objedná čtyři nebo pět společnic a zapojí svý kamarády.“

[Prosím?]

„Je to párty, ne? Franta Ptáků a jeho kámoši z odvětví zoufalců si chtěj užít. Zábava je odečitatelná položka. Můžou zaplatit za práci vykořisťovanejch lidí firemní kreditkou a firma si to odečte z daní.“

[Teď si ze mě děláš legraci, že?]

„Kdepak. Už to snad není tak rozšířený jako kdysi, ale pašeráci lidí jsou vynalézavý. Vědí, jak to udělat, aby všecko vypadalo legálně. Děje se to všem na očích, nejvíc na různejch konferencích a kongresech. Nebo velkejch sportovních událostech. Dostaň dohromady kupu chlapů s penězma k rozhazování a dojde k obchodování s lidma. Grázlíci se svejma večírkama a spousta singles. A pak tam budou hotely a další podniky, velký budovy, který si najímaj lidi na úklid... Nejsou přímo spojený s pašováním, ale najímaj si další firmy na úklidový a podobný práce a tyhlecty firmy v tom jsou až po uši.“

[Jak to můžeme zastavit?]

Codpiece si odfrkl a povzdechl. „To tak vědět. Problém je ve všech Frantících Ptáků na světě a moderním kapitalismu. Vytvářej poptávku, chápeš? Pašeráci si najdou cestičky, jak vytvořit nabídku, dokud poptávka existuje. Soustředit se jen na pašeráky vypadá jako dobrej skutek a dává to poldům a politikům něco na práci a šanci říct, že udělali nějakej pokrok, ale nevěnujou se hlavním příčinám. Jednoho chytěj a někdo jinej ho nahradí. Šušká se, že ničením životů jinejch lidí si vydělaj třicet tisíc liber tejdně. Nejlepší, co můžem udělat, je nebejt Franta Ptáků. Zaměstnavatelé můžou přestat si najímat jiný firmy –“ Najednou se zarazil a zamrkal, jak ho něco napadlo. „Tam vlastně můžem něčeho dosáhnout. Dostat je tam, kde to nejvíc bolí – na smlouvách. To je zabrzdí tam, kde jde o sex i o jinou práci.“

To mě zaujalo. Smlouvy byly moje parketa. [Jak to myslíš?]

„Tyhle kongresy vyžadujou smlouvy mezi hotelama a společnostma, který to organizujou. Pořadatelský smlouvy, jasný? Pokud v nich bude klauzule proti obchodování s lidma, může to změnit jejich chování. Zaměstnance firma vyrazí, když se do něčeho zapletou. Výdaje na zábavu budou auditovaný. V nějaký zasedačce proběhnou mítinky na téma, jak bude každýmu, kdo bude dělat úchylárny na akci společnosti, hořet koudel u prdele.“

Gordiemu v žádné záležitosti nehořela koudel u prdele, zato mu v krku uvízlo sousto rozinkového vdolku. Na okamžik mě napadlo, jestli všichni moji mrtví učedníci nepašovali Fae a nezemřeli tak docela jen nešťastnou náhodou, ale z nějakého důvodu, snad kletbou? Z vlastní zkušenosti jsem věděl, jak nenápadně dokáže kletba působit. Možná mí učedníci zkřížili Faím cestu a zabila je kletba – klidně jen obyčejné zaklínadlo nešťastné náhody, seslané na ně ve chvíli nepozornosti. Ovšem pokud všichni moji učedníci dělali to co Gordie a přitahovali podobné kletby, měl bych buď od základů přehodnotit svůj dohled nad učni, nebo prostě radši odejít do důchodu.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Inkoust a pečeť.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.