PETR VYHLÍDKA

NEVIDITELNÍ

#

TŘI KROKY K LÉTU

(chladné intermezzo)

www.fext.cz

2021

copyright © Petr Vyhlídka 2021

cover art © Chainat | Dreamstime.com

Upozornění pro čtenáře:

Této knize se nedostalo redakční úpravy, pročež všechny hrubé chyby i jiné gramatické prohřešky, stejně jako nudný děj a neoriginální nápady, padají jen a jen na autorovu hlavu. Vyváženo cenou.

Bez ohledu na cenu a osobnost autora, který je zároveň vydavatelem, platí i pro tuto knihu zákon, a žádná její část tudíž nesmí být rozšiřována bez písemného souhlasu majitele práv.

Této knize předchází

Svět na druhý nádech (2020)

OBSAH

První kapitola. Dáma na fotografii

Druhá kapitola. Studie ve žluté

Třetí kapitola. Ve dvou se to lépe pátrá

Čtvrtá kapitola. Zábavné léto

Pátá kapitola. Čajový dýchánek v malém domku za jalovcem

Šestá kapitola. Předešlí. Vstupuje Zima

Sedmá kapitola. Setkání v lese

Osmá kapitola. Barbara se zlobí

Devátá kapitola. Past na zimu

Desátá kapitola. Výprava za každého počasí

Jedenáctá kapitola. Sklizeň

První kapitola. Dáma na fotografii

Ema se naklonila přes zábradlí.

Visela na něm za břicho, nohy ve žlutých teniskách nebezpečně nahoře. Zhoupla se. Zvedla ruce, aby mrkla na displej.

„Šílená reportérka Ema právě odhalila záhadu mizejícího chodníku,“ zaštěbetala.

„Zuřivá,“ opravil jsem ji. A chytil za rameno, abych ji posunul do bezpečnější polohy. Sklouzla na nohy, otočila se ke mně a se zvukem napodobujícím výstřel, mě vyfotila.

„Sebral se a zmizel, protože po něm nikdo nechodí. Prvního července vyrazila v jeho stopách pátrací výprava, která ani po několika dnech nenašla jedinou dlaždici.“

Představil jsem si vlnící se formaci žulových kostek mizejících v křoví, zašklebil se a vysloužil si další pohotové zvěčnění. Bezpochyby skončí ve sbírce zjevů, takovou Ema určitě udržuje. Vedle mnoha a mnoha jiných. Kolem předvádělo léto svou vřelou tvář, nabízelo teplou vodu na koupališti pod modrou oblohou, od rána do večera otevřené stánky se zmrzlinou, ale Ema tohle brala jen jako kulisu. Svůj čas teď věnovala jediné činnosti.

Dostala telefon. Kontakt s kamarádkami jí nezabral tolik času, kolik jsem se obával. Až k hranici posedlosti ji zaujalo něco jiného.

Fotila. Všechno. Od rána do večera. Kočky, holuby, psy. Stromy. Květiny. Brouky a motýly. Domy. Děti i dospělé. Auta, koloběžky. Oblaka na obloze i jejich odraz na hladině řeky. Kapky na dlaždicích ve sprše. Rozpraskanou hlínu na svahu za domem. Po večerech pak nečetla s baterkou pod peřinou, ale prohlížela a třídila své úlovky.

Pochopitelně jsem jí zakázal zakládat si účty na sociálních sítích. Pochopitelně mi bylo jasné, že zabránit tomu stejně nedokážu. S povinnostmi přichází i jistá práva, a tím zásadním je určité soukromí. Jestli bude chtít, nějakou cestičku si najde. Takže jsem se jen pokusil o výchovný proslov. Odkývala ho (až zoufale mi připomněla, jak jsem před mnoha a mnoha lety, když bylo deset mně, počítal každé slovo rodičovského kázání, abych už, proboha, mohl vypadnout ven), slíbila, že se bude chovat obezřetně. Psát si bude jen se známými lidmi. Svěří se, kdyby ji někdo začal obtěžovat. Věřil jsem jí, co jiného mi zbývalo. I přes nedávné zkušenosti opačného charakteru. Jenže na jaře – od těch událostí uběhlo jen několik týdnů, které se ale ve vzpomínkách natáhly do měsíců – to bylo trochu jiné.

Naprosto jiné. Museli jsme k sobě nejdřív najít cestu. Třeba společnou zábavou, k níž na prvním místě patřily sobotní procházky a výlety. Ani jednoho z nás zatím nepřestávaly bavit. Výprava za každého počasí, znělo naše heslo. Drželi jsme se ho bez výjimky (možná díky tomu, že nám šlo počasí na ruku). Toulali jsme se po městě, vyráželi k rybníkům za dálnicí, pátrali po neodhaleném nalezišti borůvek v lese u řeky. Nebo – jako dnes – vyrazili rovnou k cíli. Nebyl daleko. Stačilo zahnout do krátké příčné uličky, která se na konci křížila s tou naší, a z jejího konce už byla stará plovárna, meta aktuální mise, vidět. Což neznamenalo, že je na dosah. Abychom se k ní dostali, museli jsme oklikou. Do cesty se nám postavila příroda i civilizace; svah, který protínala řada domů a zahrad. Na kolech, ať už dvou nebo čtyřech byla zajížďka ještě větší, vedla nejdřív na druhou stranu podél Starého města až k přeložce, mířící k ven k dálnici. Pěším odvážlivcům stačilo zdolat úzkou uličku, kopírující proláklinu v kopci.

Silnice ho obcházela obloukem. Stáčela se podél strmého svahu k mostu přes potok, blížila se ke svému konci na břehu řeky. U trochu zrezivělé závory se občas obraceli nevěřící cizí tomášové, přesvědčení o tom, že značka Slepá ulice, která za odbočkou k můstku trčí, je pouze kosmetickou úpravou a nezávazným doporučením. Snad tu kdysi byl brod, možná dřív vedla cesta na sever podél břehu. Možná. Ale nejméně sto let už to nebyla pravda.

Místní řidiči riskovali cestu dolů v naději, že u vody snáze zaparkují.

My sešli po schodišti s rozviklaným zábradlím, vybudovaným ještě v dobách, kdy se lidé po městě nejčastěji přesouvali po svých. Prošlapané stupně vedou zářezem ve svahu, zpevněném betonovou stěnou, aby vyústily na úzkém chodníku, vhodném tak akorát jako startovní značky pro rychlé přeběhnutí na druhou stranu, kde je naopak místa dost. Mezi malým potůčkem a silnicí je několik metrů nijaké louky, k níž se nechce hlásit ani příroda, ani civilizace, a přes ní vyšlapaná cestička k úzké lávce. Tudy vede zkratka do kempu na okraji koupaliště, kam jsme měli namířeno na zmrzlinu. Protože i dnes bylo počasí vycházkově ukázkové. Ukázkově vycházkové. Vyprávěl jsem Emě, jak jsem se na staré plovárně naučil plavat a jak jsme tam chodívali hrát minigolf o kofolu.

„Už jsi dlouho nehrál, viď?“ položila okamžitě otázku. Poctivě jsem se přiznal.

„Takže to tě určitě porazím. Mám žízeň.“

„A já tě zarazím. Teď. Rozhlédni se.“

Zastavili jsme na jediném místě, z něhož mohl chodec přehlédnout oba směry. A že to bylo třeba. Nevzpomínám si sice na žádnou tragédii, brzdy tu ale ječely na nijak zvlášť silný provoz celkem často. Stačilo by přecházet bez rozmýšlení o několik metrů níž a člověk mohl skončit pod koly. Proto jsem taky chytil Emu nekompromisně za ruku. Ne abych ji převedl, to by pro desetiletou slečnu bylo ponížení nejvyššího kalibru, jen jsem ji zastavil, aby do silnice nevběhla bez přípravy.

Teď už před námi byla jen cesta dopravně bezpečným prostorem. Ve zlatých dobách městských plováren s dřevěnými moly tu korzovali pánové s dámami, pobíhali uličníci v krátkých kalhotách. Čas od času projela bryčka, provrčel popular nebo aerovka. Ema se otočila, zdokumetovala kopec, který jsme nechali za sebou, a s jásavým: „Hele, motýl!“ vyrazila mezi řídkými trsy trávy za oranžovou babočkou. Já se zastavil, abych si vychutnal línou atmosféru letní soboty. Slunce. Vzdálené zvuky. Pomalu kráčející spoluobčany, taky hodlající hříšně promarnit čas nicneděláním. Cyklistu dole u řeky, ozdobeného anténami rybářských prutů, trčících z batohu na zádech. Cvrlikání ptáků nad hlavou a bzučení hmyzu pod nohama.

Rozhlédl jsem se. Kopec, z něhož jsme sešli, město skryl. Dokázal pohltit i jeho zvuky, takže jsme se rázem ocitli na venkově. Na klidném místě, kde se celý dlouhý den nestane nic dramatického, kde se i rorýsi na obloze loudají. V takové chvíli a na takovém místě máte naprosto jasno. Tady panuje klid a pohoda, hrozby civilizace jsou zakázány. Může vás tu štípnout vosa, těžko ale sletíte do neosvětleného výkopu. Klíče ztratíte v trávě, nespadnou do kanálu. Okřikuje vás pták, ne chlápek na kole, kličkující mezi lidmi na chodníku. Jasně, že i tady rachotí motory a skřípají plechy, ale nemusíte být prakticky neustále ve střehu. Spíš se uzíváte nudou.

V tu chvíli jsem to uviděl. Naprosto přesně.

Stará paní na kraji silnice, chystající se právě vkročit na asfalt. Auto, které se pustilo z příkrého kopce bez běžícího motoru a fyzika ho vystrčila ke straně. Jeden bod, v němž se za okamžik potkají.

Nebývám rychlý.

Protože nemívám důvod. Někdy ale smysly obejdou mysl a pustí se do akce samy. Udělal jsem dva dlouhé kroky, natáhl ruku, chytil ženu kolem ramen. Do tváře se mi opřel náhlý závan větru. Zazněl tupý úder.

Přitáhl jsem ji k sobě.

Udělal krok zpět. Na poslední chvíli.

Místo, na němž by stála, kdybych nezasáhl, vyplnil nárazník zeleného vozu. Auto poskočilo na obrubníku, sjelo zpátky do silnice. Pokračovalo v cestě, snad se aspoň řidič ohlédl, aby se ujistil, že tentokrát ještě nikomu neublížil.

Někdo vykřikl. To už jsem znovu dýchal a začínal si uvědomovat, co se vlastně stalo. Tedy nestalo. Ale, zatraceně, mohlo.

Pustil jsem starou paní z objetí. Polekaně se rozhlédla.

„Co jste to...“ spustila. Zněla rozhořčeně.

Kolem se prosmýkla Ema. Oči navrch hlavy.

„Teda, tati,“ vydechla. „Jste v pořádku?“ obrátila se k ženě.  Couvla, když po ní stařena blýskla trochu zlým pohledem.

„Jsem?“ Otazník byl zřetelně slyšet.

„Auto,“ napovědělo děvče. Žena se trochu zmateně rozhlédla.

„Ano?“ pokračovala nejistě.

„Málem vás přejelo.“

„Ovšem. Je pryč.“

Evidentně byla v šoku.

„Nechcete odvést k doktorovi?“ promluvil jsem, „Nebo domů?“

Poodstoupila a zamračila se na mě, určitě potřebuje na blízko brýle. Zavrtala do mě přimhouřený a tím trochu zlostný pohled. Zavrtěla hlavou.

„Nemusíte se starat,“ odsekla.

Otočila se a pomalou chůzí vykročila podél silnice. Přejít si zatím rozmyslela. Podívali jsme se s dcerou na sebe a oba pokrčili rameny. Chvíli jsme hleděli zachráněné babce na záda, Emu nenapadlo ani fotit. Potom jsme oba ve stejnou chvíli usoudili, že se starat tedy nebudeme a půjdeme také po svých.

Čekal nás minigolf.

* * *

Nebezpečí číhá všude. Nemusí ho vždy podbarvovat děsivé zvuky, není třeba se děsit pod tlakem událostí. Nemusí ho provázet žádné napínavé drama, stačí jen chvilka nepozornosti.

Zážitek u cesty mě vyděsil. Připomněl, že stačí opravdu málo, aby se stalo neodvolatelné.

Není tomu tak dávno, co jsme oba, já i Ema, prožili své nebezpečné dobrodružství. Opravdu riskantní, dávali jsme v sázku vlastní existenci. A právě tohle mě vyděsilo. Ne čerstvá vzpomínka, ale čerstvá myšlenka.

Když přežijete velké a dramatické nebezpečí, nepřijdou vám ty běžné vteřinové krize nijak zvlášť hrozivé. A přitom jde právě o onen jediný okamžik, kdy překročíte bod, z něhož už není návratu. Může se odehrát v několika sekundách jako dnes, nebo v několika týdnech jako na jaře. Výsledek je stejný.

Samozřejmě jsem prohrál. Dokonce v podezření, že jsem se vzdal dobrovolně a nechal Emu zvítězit, aby si připadala důležitěji, z čehož mě obvinila už v polovině hry. Ale nebyla to pravda. Prostě jsem se nedokázal soustředit. Představil jsem na místě té babky svou dceru – a sebe, stojícího tak daleko, že bych už nedokázal zasáhnout. Vybavil jsem si další a další situace, do kterých by se mohla dostat. Popadl mě záchvat paniky. I když jsem věděl, že je to hloupost, i přes dětskou bezstarostnost a občasný sklon vrhat se do víru událostí po hlavě, není Ema zranitelná tak jako většina jejích vrstevníků. Protože není jen tak obyčejná desetiletá holčička. Teď ze mně nemluví pyšný otec, jen konstatuji. Má totiž schopnostmi, které normální člověk stěží pochopí, natož aby jimi disponoval. Nic ale nezabrání ošklivé náhodě.

Která by se mohla přihodit i mně. A potom by Ema zůstala sama. Zase. Je to pravda, ještě donedávna jsem neměl tušení, že to blonďaté děvčátko ke mně patří víc než jen jako dítě z domku, kde několikrát ročně vypiju kafe.

Nevěděl jsem ani, že se narodila. Byli jsme tehdy nejméně pět set kilometrů jeden od druhého, její matka a já. Není to v pořádku, ale stává se to. Tehdy, ani později, za mnou Tereza nepřišla. Nikdy jsem se nedozvěděl proč. Naše hádky nikdy nepřekročily hranici nenávisti. Snad jsem jí nepřipadal dost dospělý na to, abych mohl vychovávat dítě. Možná myslela, že se nečekané odpovědnosti budu vyhýbat. Nevím. Zeptat se jí nemůžu. I když se i s dítětem přestěhovala do mého města (možná dřív, než jsem se do něho vrátil já), mě už vynechala.

A potom zmizela.

Ema toho po ní zdědila víc než jen určitou podobu. Tereza nebyla jen tak obyčejná dívka – ne, nemyslím tím vzhled, ačkoliv bych mohl, i povahu nechám bez komentáře – a naše dcera od ní, jak jsem nedávno zjistil, určitou výjimečnost převzala. Zdědila i něco, čemu můžete říkat Osud.

Neměla život jednoduchý. Těžký snad ne, nikdo jí neubližoval, jen (a je to ošklivě ironické -jen-) zůstala sama. Nejprve bez táty. Ne mou vinou. Potom se jí ztratila i máma. Jistě, měla kolem sebe lidi, kteří o ni dbali a kteří ji měli rádi, ale to prostě nestačí. Ne vždycky.

A k tomu potencionální nebezpečí a prokletí zvláštních schopností.

Naštěstí se dostala k takovým, kteří tohle chápou. Protože sami patří k těm, kterým říkám Odlišní. Lidé zvláštních schopností. Prapodivného původu.

To místo se jmenuje Kutná ulice.

Tereza ji tam přivedla, když potřebovala, aby se o dítě někdo na čas postaral. Nejspíš neměla být pryč dlouho, ale něco se stalo a ona už se nikdy nevrátila. Ema zůstala u paní M., starší dámy, která se ráda ujímala každé ztracené duše. Svět se na několik let zastavil.

Proč se moje někdejší přítelkyně ztratila, jsem se nikdy nedozvěděl. V době, kdy se to stalo, už jsme se nevídali. Nevěděl jsem ani o dítěti, jak už jsem řekl. Načež si osud opět hodil korunou a roztočil vír událostí, který všem, jež pohltil, obrátil život naruby.

Když se dostanete do role po poslední chvíli, bez jakékoliv zkoušky, bez učení pokusy (a omyly), chytáte se všeho ve snaze dohnat základní vzdělání. Událost v zatáčce (doopravdy jsem si vytvářel výchovné alibi) mi přišla vhod.

Ne, že by snad Ema potřebovala teorii. Před časem se ji pokusili unést, řítil se na ní muž s nožem. Během jediné noci ztratila všechny blízké. To, že všechno nakonec dobře dopadlo na míře prožitého strachu nic nemění. Některé zvyky je ale třeba oprašovat. Nebezpečí, stejně jako radost i hrůza, zevšední, když se často opakuje.

Další věc, kterou neovládám zrovna mistrovsky. Neumím si k proslovům ani najít nejvhodnější chvíli. Životní ponaučení jsem přidal jako zákusek po večeři.

„Dneska jsi mohla vidět,“ pronesl jsem tónem stařičkého učitele, „jak jednoduše můžeš přijít k úrazu. Nebo k něčemu horšímu. Stačí se nerozhlédnout, nebo i jen podívat na špatnou stranu, a už je tu malér.“

Soustředěný pohled modrých očí neznamenal zájem. Měl mě přimět řeč co nejrychleji dokončit.

Povedlo se mu to, aspoň trochu. Popohnal mě.

„Nemusíš ani vědět, že ti něco hrozí, protože nikdo neví všechno. Proto dospělí hodně věcí prostě zakazují, i když se ti někdy může zdát nějaký zákaz zbytečný, nebo rovnou hloupý. Zkus se v takovém případě aspoň zamyslet. Když už ne zeptat, což je mimochodem úplně nejlepší.“

Pominul jsem schopnost mnoha lidí překládat si otázky do vlastního jazyka.

„Vyjde prakticky nastejno, jestli se nerozhlížíš na přechodu, lezeš tam, kam se nesmí nebo stopuješ zločince.“

Narážel jsem na jarní události. Ema to samozřejmě poznala.

„Já přece nic takového už nedělám,“ ohradila se.

„Vím,“ kývl jsem. A zamrazilo mě v zádech. Na rozdíl od krátké dětské paměti, já v sobě ty pocity stále držel.

Tehdy prováděla snad všechno, co špatného může dítě provádět, aniž by se ocitlo v obklíčení paragrafy. Šplhala po nebezpečně příkrém svahu do cizích zahrad. Chodila za školu. Vymýšlela si.

Ano, a opravdu se plížila za nebezpečnými dospělými.

Nic z toho nebyla legrace.

„Jenže tě taky trochu znám,“ pokračoval jsem nemilosrdně. „A proto o tomhle mluvím. Ono totiž nemusí jít jen o tebe. Někdy ani nevíš, komu všemu se může něco stát.“

Do vážných problémů se dostala i Emina učitelka. Pokud by někdo sepisoval statistiku utržených zranění a modřin, ona by obsadila první místo, já dostával jen šoky psychické.

„Dopadlo to dobře,“ řekla Ema. Nevěděl jsem, jestli myslí dnešní příhodu nebo jarní dobrodružství s prázdnou ulicí. Kouzla, neviditelní přátelé i nepřátelé. Strach, nejistota. Ale to už bylo za námi. Užívali jsme si léta, jak jen to šlo. Život bez vzrušení, bez tajemných událostí. Takový, jaký se mi líbil, klidný a bezstarostný.

Toho, že se připlížilo dobrodružství nové, jsem si nevšiml.

* * *

Prázdniny jsou toužebně očekávaným obdobím, k němuž odpočítává každý den značná část populace. Dva měsíce nevynucovaného probouzení, žádné úkoly, dopisované na poslední chvíli před snídaní, žádné starosti.

Ovšem také jsou tu zákonní zástupci, postavení před nerudovskou potíž Kam s ním. Někdy to odnesou prarodiče, jindy starší sourozenci, nebo vedoucí dětských táborů. Já tenhle problém řešit nemusel. Ema trávila dopoledne v Kutné ulici. Ještě před několika měsíci tam žila, u paní M., která ji vychovávala po zmizení její matky. Tehdy, jak už jsem říkal, ani jeden z nás netušil, že k sobě patříme víc než jen jako náhodní známí. Potom se ale svět obyvatel Koutu, svět Emin i svět můj převrátily vzhůru nohama a promíchaly se. Na světlo kromě jiných vypadla i stará tajemství rodinná. Když se pak rozbouřená hladina událostí uklidnila, byli jsme dva.

Stále jsme si na sebe zvykali. Stále mi nešlo do hlavy, jak rychle nás dal svět dohromady. Možná ten nejsilnější důvod, proč se Ema už do Kutné ulice nevrátila jinak než na návštěvu, byl ten, že u mě se cítila bezpečněji. Z Koutu si před prázdninami neodnesla zrovna nejlepší vzpomínky. Nejprve zůstala – byť jen nakrátko – sama, opuštěná a bez vysvětlení, kam se všichni poděli. Potom se ji tu pokusili unést. Ve všech případech jsem to byl já, kdo jí pomohl. Nutno poznamenat, že byť z vlastní vůle, tak s výsledkem, který jsem rozhodně nečekal. Byl jsem zvyklý starat se jen o sebe. A i sám sobě občas docela překážel. Proto jsem stále našlapoval velmi velmi opatrně, čekal za každým slovem past. Potíže. Kupodivu ale žádné problémy nepřicházely. Nechal jsem si dítě vstoupit do života jako nikoho předtím. Ani jeho matka se nedostala tak hluboko. Možná to tak funguje.

Jasně, že to nebylo soužití jednoduché a bezproblémové, taková neexistují. Ema měla pořád tendenci brát mé výchovné připomínky a opatrné zákazy jen jako dobře míněná doporučení. Já musel sám sebe okřikovat, protože bez ohledu na věk jsem někdy fandil její straně. Byla tu také (a hlavně) celá řada praktických záležitostí, jejichž řešení mě čekalo. Neustále jsem se ocital na rozpacích. Neumím v lidech číst. V těch malých už vůbec ne.

I drobné změny v chování na sebe ale rychle upozorní. Signál Něco není v pořádku je někdy vlezlejší než popový popěvek, který se člověku vloudí do hlavy a nechce ji opustit. Na jaře, když jsem Emu vlastně neznal, mi její nebezpečné pátrání, kryté výmluvami, došlo až na poslední chvíli, protože jsem neměl s čím lež srovnat. Teď už ano. Naučil jsem se také poznávat odchylky od běžného chování. Není to jednoduché, když jste takovou znalost mnoho let nepotřebovali. Jenže když se o někoho chcete starat, přijdou právě takové drobné schopnosti samy od sebe. Takže jsem si té změny všiml prakticky okamžitě.

Už nejméně den jsem ji neviděl s telefonem před očima. Neztratila ho, ležel na jejím stole. Rozbitý? Zbaběle jsem dceru zavolal z obchodu videohovorem, jehož veřejným účelem bylo potvrdit, jestli hážu do košíku správnou krabici cereálií a skutečným technická zkouška. Budoucí snídaně byla v pořádku, telefon taky.

Tak proč ta náhlá změna? Možná by bylo nejlepší se přímo zeptat.

Byla ve svém pokoji. Koukala oknem ven, lokty opřené o široký parapet (dalo se na něm sedět, Ema to ráda dělala, ale jen když jsem nebyl nablízku. Myslela, že bych jí to zakázal.) Zadumaně hleděla na stráň za domem.

Provedla něco? Potřebuje něco? Nebo jen přemýšlí, co s načatým týdnem?

„Nějaký problém?“ zeptal jsem se. Trhla sebou. Zavrtěla hlavou. Teprve potom se ke mně otočila. Chvíli mi hleděla přímo do očí.

„Neboj, nic jsem neudělala,“ pochopila jeden proud mých myšlenek, „Jen… něco se stalo a já nevím jak.“

„Co se stalo?“

Chvíli ještě uvažovala, zda se svěřit. Potom sáhla pro telefon.

„Tati, podívej.“

Nastrčila mi přístroj k očím. Odtáhl jsem jí ruku, abych vůbec něco viděl. Z displeje na mě koukal trochu nevrlý obličej dámy v létech, kterou kdosi, kdo se do závěru nedostal, držel opatrně kolem ramen.

„Kdo to je?“

Ema na mě tázavě pohlédla.

„To právě nevím. Vím, kdo to není – ta paní, co jsem ji vyfotila. Jak jsi ji zachránil. Pamatuješ: ta přece byla stará. Hodně stará.“

Očima desetiletého dítěte je hodně starý prakticky každý nad třicet. Ale teď hovořila stejným jazykem jako já. Dobře jsem si ženu pod kopcem vybavoval. Vrásčitá, shrbená, s univerzálním přelivem. Hůl neměla, ani tašku. Nejspíš se, stejně jako my dva, vydala na procházku v příjemném dni. Pomalou chůzí letitých nohou kráčela po chodníku, možná listovala albem vzpomínek, možná si opakovala položky včerejšího nákupu.

A minutu nato vstoupila do cesty jedoucímu autu.

Žena na snímku byla nejméně o deset let mladší. Zachytil se její obraz v onom zlomku sekundy, v němž mimické svaly natáhnou kůži, v okamžiku milosrdného světla, které v příhodných stínech skryje nedostatky? Možná.

„Máš stovky fotek,“ řekl jsem, „Možná si právě tuhle nepamatuješ. A plete se ti s tou, na kterou myslíš.“

Ema se zamyšleně zamračila.

„Kdybys jí nechytl, přejelo by jí auto. Myslíš, že tohle si s něčím popletu?“

Ne. Rozhodně ne tak brzy.

Odstrčila prstem obrázek. Vracela se zpátky. Stáli jsme na chodníku pod schodištěm a chystali se přejít. Silnice byla prázdná. Na druhé straně trochu shrbená postavička. Ema fotku zvětšila.

„Ještě mám další, ale tam není vidět,“ řekla a popojela dopředu. Znovu mi pohlédla do očí.

„Předevčírem vypadala trochu jinak,“ řekla po chvíli.

„Co tohle?“

„To jsi ty,“ vyprskla, „Když jsem ti to nandala v minigolfu.“

Zíral jsem opravdu jako ilustrace z příručky Jak přijmout porážku, fig. 1. Takto ne. Zvedl jsem varovně ukazovák. Podívala se okamžitě stranou, předstírala, že si mého gesta nevšimla. Její prst vrátil proud snímků o fotografii zpět.

Opravdu ta žena nevypadala takhle? Zapátral jsem v paměti. Zbytečně. Obrázek, který mi nabízela, se soustředil víc na situaci než na aktéry. Vzpomínky mě přesvědčovaly, že šlo o opravdu starou paní, ale podvědomí, které se snažilo vyrovnat se skutečností fotografie, je začalo okřikovat. Takhle se lidská mysl vyrovnává s nepochopitelným, upraví si obraz. Jako vždycky jsem utekl.

„Co je tam vzadu?“

„Kde?“

Ukázal jsem na levý spodní roh. Ema dvěma prsty zvětšila fotografii.

Maminka s kočárkem. Stála na opačné straně ulice, chystala se přejít, nejspíš taky mířila dolů k řece. Hlavu měla natočenou doprava, dívala se za zvukem náhle brzdícího auta. Za kvílením, které postrčilo dopředu i mne.

„Všechno je, jak si to pamatuju,“ řekla Ema. Opřela se do opěradla a otočila na židli čelem ke mně. Chvíli mě pozorovala, čekala na reakci, „Jen ona ne.“

„Opravdu?“ zeptal jsem se. Ema se na mě zamračila. Schovala telefon.

„Jo. Už to pozoruju tři dny. Chtěla jsem se podívat, jestli nemám fotku toho auta, abych ji ukázala Matyášovi.“

Při neznámém jméně jsem okamžitě zbystřil.

A je to tady zase. Ne s Emou, se mnou. Zašklebil jsem se své vnitřní tváři a vyplázl na ni myšlený jazyk. Ještě jsem se nezbavil podezíravosti, s níž jsem na jaře prohlížel každého neznámého dospělého. Co budu dělat, až vyroste a začnou se o ni kluci opravdu zajímat?

„Proč?“ položil jsem prostou otázku. Nebude trvat dlouho, dva tři roky, a místo ní podrobím Emu výslechu, jehož první větou bude dotaz: Kdo to je. Tátové mají někdy tendenci zazdívat své princezny do věží, vysvětlila mi nedávno jedna kamarádka. Ohradil jsem se proti takovému přehnanému nařčení. Měla pravdu.

„Protože je to auto, co někoho málem zabilo,“ vysvětlila mi Ema pomalu a s pečlivou výslovností člověka, překvapeného nejapností protistrany. „Nejdřív jsem si toho nevšimla. Jenom mi připadala divná. Auto na ní stejně není. Jenže se mi něco nezdálo, nevěděla jsem co, jen to, že to nějak souvisí s touhle fotkou. Pořád jsem na ni koukala – a pak si všimla, že má vlasy jinak. Do čela. To předtím neměla. A večer byly kratší a tmavší.“

Zašklebil jsem se té nepatřičně se chovající fotce rovnou do tváře.

„Nepleteš si ji s jinou?“ zeptal jsem se, „S nějakou podobnou?“

Ema zavrtěla hlavou.

„Ona na té fotce prostě mládne,“ prohlásila s očima doširoka otevřenýma. „Ty mi nevěříš?“

Možná jsem tak vypadal. Ale věřil.

* * *

Pokud máte mé (ve většině oborů nijak zvláštní) životní zkušenosti, může vám měnící se tvář na fotografii připadat nanejvýš zajímavá. Neuchopitelné a nepochopitelné věci, jímž říkáme někdy nadpřirozeno (a jindy nesmysl), patří do reality, v níž žiju. Opět: lidé z Koutu. Mohl bych se odvolat na zápisky jiných, na opravdu potvrzené záznamy, ale vlastní prožitek je nejlepší argument.

Obyvatelé Kutné ulice totiž nejsou jen tak obyčejní lidé. Vzato z určitého pohledu nejspíš ani lidé nejsou. Dokážou vystoupit z našeho světa. Ztratit se do Ničeho, do nekonečné šedé mlhy. Dlouhé roky jsem tenhle jejich talent znal a stejně tak dlouho jsem v něj nevěřil. Považoval jsem ho za dokonalý trik. Za šálení smyslů pomocí umění, jímž obyčejný člověk sice nevládne, ale které nám není natolik vzdálené, abychom ho nemohli pochopit. Načež se ukázalo, že Neviditelní opravdu mizí jinam.

Tahle schopnost se jim na jaře stala málem osudnou. Schovali se před nebezpečím tak hluboko, až se v Ničem ztratili. To, že se dokázali vrátit, bylo zásluhou především Eminou. Nenechte si od nich napovídat, že jsem to byl já, kdo byl ve rvačce stržen do Ničeho, a koho pak Neviditelní následovali z pasti. Kdyby nebylo děvčátka venku, sám bych se odtud nedostal. A to nemluvím o panice, která se mě zmocnila, protože jsem měl hrůzu z toho, že obyčejný člověk v onom zvláštním neprostoru nepřežije.

Takže: ne, samovolně se měnící fotka mě rozhodně nepřipadala extrémně zvláštní. Zajímavá ano. Abych narazil na dalšího Odlišného krátce po událostech v Koutu, a to jen několik kilometrů od něj, mi přišlo poněkud podezřelé. Jenže Koutští sice umí měnit místo v prostoru, ale ne vzhled na obrázku.

Teď už bylo jasné proč Emin zájem o fotografování opadl. Objevila něco, co pořizování obrázků odsunulo na vedlejší kolej. Nic tak tajemného a dramatického jako na jaře, ale přesto lákavého. Co víc si o prázdninách, když je vám deset a svět je už v naprostém pořádku, přát?

Ne všem je ale deset.

Já se snažím takovým věcem vyhýbat. Jenže někdy to prostě nejde. Celá ta scéna se mi rychle vrátila. Hmyzem rozkřičená louka, poklidně štěbetající ptáci na nebi – a auto, výkřik, má bleskurychlá akce.

Nikomu se nic nestalo, takže vlastně nebylo na co vzpomínat. Na to, jak jsem hrdinně zasáhl? Jen náhoda.

S fotografií, kterou Ema tak pohotově pořídila, ale přišla záhada. A k ní první (následovaná nedočkavě přešlapujícími dalšími) nezodpovězená, a proto vtíravá otázka.

Kdo vlastně byla ta stará paní?

Druhá kapitola. Studie ve žluté

Dovolená je toužebně očekávaným obdobím, k němuž odpočítává každý den značná část populace. Dva týdny nevynucovaného probouzení, žádné úkoly, na jejichž termín si vzpomenete na poslední chvíli před snídaní, žádné starosti.

Proto ji obvykle provází změna počasí. Aspoň na den dva se nebe zatáhne mraky, aby si člověk uvědomil, že si má vážit každého okamžiku, nejen žádostivě hledět k těm výjimečným.

Letošek se nevymykal. První sobotu po posledním pracovním pátku jsem vstával za zvuku téměř podzimní meluzíny. Jindy by mi to nevadilo. Jenže já slíbil Emě, že ji o dovolené vezmu do zoologické zahrady. Na projížďku parníkem po přehradě. Na rozhlednu v lese, plném velkých kamenů. Chtěl jsem jí představit všechna místa, která jsem sám jako dítě miloval. Desetileté zpoždění se v náhlém záchvatu euforie snažil slisovat do několika týdnů. (Ta pořádnější část mé mysli upřímně doufala, že sama Ema aspoň polovinu naplánovaného zapomněla, protože i s týdnem dovolené navíc bychom všechno stihli jen při absolutním vyčerpání). Takže jsem nepříznivé počasí přivítal neslušnou kletbou.

Když jsem se, zívající, s dlaněmi ukrytými v podpaží, dobelhal do kuchyně, čekal na mě hrnek horkého čaje. Ema už seděla za stolem, usrkávala z širokého šálku a mazala si marmeládu na ještě teplý toast. V rádiu povídali o nenadálé tlakové níži. Pochlubili se teplotou, která (zatím) ani zdaleka neodpovídá červenci 1844, nejchladnějšímu, který ve statistikách našli. Zkontroloval jsem okenní teploměr.

Pět.

K meteorologům zřejmě ta skutečná níže ještě nedorazila. Nebo si užíváme výsady teplotní anomálie, způsobené – co já vím, třeba srážkou dvou atmosférických front. Meteorologie je další z oborů, k nimž vzhlížím oddaným pohledem nevědomého laika. Dobře vím, že počasí na jedné straně města se někdy hodně liší od podmínek, panujících na té druhé. U řeky prší, na pole svítí slunce. Ale dobře také, jako starousedlík, byť s několikaletou přestávkou, kdy jsem se hledal štěstí jinde, vím, jaké rozdíly lze čekat. Tohle nebylo staré známé proměnlivo.

Za půl hodiny už nachlazení nehrozilo, rtuť vyskočila nad desítku.

Co to má znamenat?

Nepříjemné počasí se nevzdávalo. Začalo drobně pršet. Než si člověk ohrnul límec a strčil ruce do kapes, přestalo. Když nastavil vlhkou tvář těm několika odvážným slunečním paprskům, které si prorazily cestu šedou oblohou, foukl mu do obličeje chladný vánek. Povětří, vhodné leda k televizi. Nebo ke knížce.

Vzal jsem si nintendo a hodinu v roli hlavního taktika zachraňoval svět Yllise. Ema se ztratila do svého pokoje. Když jsem pak vstal, abych se protáhl, našel jsem ji, jak zase sedí u okna a civí přes kapky na skle na svah za domem. Nudila se. Nebo spíš zoufale trápila. Měla tajemství a nemohla ho řešit.

„Je sobota,“ řekla, když si mě všimla. Znělo to opatrně. Měla něco na srdci a bála se to říct. Dokud odpověď neuslyšíme, stále v sobě živíme naději, že je všechno v pořádku. Proto tolik lidí mlčí.

„Červenec,“ kontroval jsem. Znovu mrkla z okna ven. Bylo mi jasné, kam míří.

„Výprava za každého počasí,“ pípla.

„Jistě,“ kývl jsem.

„Venku prší.“

Opět konstatování s nevyřčenou otázkou.

„Tak se oblékneme.“

„Když já mám pláštěnku a holínky u tety.“

Čtvrt na jedenáct. Buď půjdeme přes půl města pod jedním deštníkem (a paní M. mi vynadá za Eminy promáčené tenisky), ztratíme spoustu času – nebo to prostě udělám po svém.

„To je nejmíň hodina cesty,“ zakňourala. Za výpravu návštěvu svého nedávného domova rozhodně nepovažovala. „A zase zpátky. Když přestane pršet.“

„Čtvrt hodiny ale vydržíš?“ zeptal jsem se. Kývla.

„Tak vydrž.“

Popadl jsem deštník, vklouzl do bot a vyšel z bytu. Neměl jsem namířeno daleko, jen tři ulice do centra. Vrátil jsem se za necelou půlhodinu.

„Zde, slečno, vaše nové šaty.“

Podal jsem Emě papírovou nákupní tašku (jednak nemám rád igelitky, jednak jsem se těšil na to, až vyloví obsah, který by v polyetylenovém reklamním pytli poznala hned). Otevřela ji, nahlédla svrchu dovnitř a pak jen vzdychla: „Jé,“ a vytáhla obsah na světlo.

Každý má své malé radosti. Někdy třeba jen z radosti těch druhých.

Prostě jsem jí výbavu do deště pořídil zbrusu novou. Co bylo nejdůležitější, věděl jsem, v jaké barvě pláštěnku v obchodě požadovat. Ve žluté. Gumovky jakbysmet. Vypadala jako malý rybář, chystající se na moře, když se oblékla.

„Paráda.“

Růžové období (pokud ho vůbec měla, Ema je zvláštní dítě) jsem naštěstí nezažil, záliby v téhle světlé barvě si nevšimnout nedalo.

„Půjdeme hned?“

„Po obědě?“ připomenul jsem obvyklý čas. Zamračila se.

„Který, jak teď vidím, zhltneš tak rychle, že ti bude špatně od žaludku, pročež nepůjdeme nikam.“

Chvíli tu větu přebírala. Chystala si reakci.

Předešel jsem ji.

„Tak poleť, motýlku,“ usmál jsem se, „Pro jednou, když jsou prázdniny, můžeme oběd odložit.“

Ema zavýskla. Pak se zatočila dokola.

„Proč motýlku?“ zeptala se pak.

„Žluťásku.“ vysvětlil jsem. „Ne, že bys měla křídla. To ta barva.“

„Protože jsem princezna Pampeliška,“ prohlásila s hlavou královsky vztyčenou.

„Opravdu?“

„Jen na jaře,“ upřesnila (ten svého času proslulý příběh nejspíš nezná). „Teď v létě Slunečnice. Na podzim Dub – víš, ten se žlutým listím.“

„A v zimě?“

Pokrčila rameny. Zahihňala se.

„Tak kam dnes vyrazíme?“ položil jsem ve dveřích otázku. Původní záměr, pozorovat volavky které od rybníků zalétají až k tiché zátočině slepého říčního ramene, byl pro mokrou a určitě studenou trávu na břehu odvolán. Ema mi ho ani nepřipomínala.

„K Zatáčce tajemné ženy?“

„Jasně.“

Na místo činu jsme tentokrát zamířili zespoda, ne přes svah a schodištěm dolů. Vedl jsem Emu delší cestou, vilovou čtvrtí v údolí, po navigaci podél řeky, kolem omšelé betonové bariéry, vyzdobené nesrozumitelnými graffiti a útržky plakátů předvolební agitace.

Jiný úhel pohledu. Znám pole za městem, přes které si lidé zkracují cestu. Shora od prvních domů je vidět, jak se stezka v půlce svahu podivně lomí. Geopatogenní zóny, jásal by nadšenec alternativní vědy. Zvláštní vlivy, nutící první chodce čerstvě zoraným polem vyhýbat se určitému místu. Zdola, od lesa, ale všechno vypadá jinak. Z obzoru totiž vystrkuje korunu nejvyšší strom, lidé podvědomě míří k němu – a když dorazí do bodu, z něhož už vidí ústí ulice, uvědomí si, že strom vyrůstá v zahradě. A upraví kurz. Záhada přestává být záhadou. Samozřejmě jsem nemyslel, že takhle prostě vyřešíme naše mystérium, ale pokud zkoumáte místo činu, je opravdu dobré prohlédnout si ho ze všech stran.

Vyšetřovatelka ve žlutém plášti natahovala nohy, aby tu činnost mohla provést co nejdřív. Nechávala mě za sebou a otáčela se jen ve chvíli, kdy si nebyl jistá, zda uhání správným směrem. Tuhle část města neznala. Zábrany definitivně ztratila, až když jsme se dostali k řece a k inkriminované silnici. Ve známějším prostředí Ema ještě protáhla krok. Skoro běžela, bez ohlížení (a rozhlížení, naštěstí nic nejelo). Zastavila se na místě, na němž před časem málem došlo k té tragédii. Podívala se nahoru. Kývla hlavou.

„Co měříš?“ zeptal jsem se, když jsem dorazil.

„Odkud mohla přijít,“ přiznala.

Nebyla to špatná úvaha. Mohla jednoduše určit kterým směrem máme po tajemné ženě pátrat. Pokud se nevracela domů. To bychom ji pak našli v některé vilce u řeky.

„Odkud myslíš?“

Nechtěl jsem brát dítěti radost ze hry. Rozumně jsem se vzdal iniciativy, i když odpovědět těžké nebylo. V podstatě existovaly dvě možnosti. Nepřišla z města a nechtěla po schodišti nahoru, místo, kde chtěla přejít silnici bylo níž. Šla do údolí. Domů nebo na návštěvu? Znám staré dámy, které i v pokročilém věku holdují delším zdravotním túrám – jsou pak ale vesměs vybaveny trekingovými holemi. Ta naše žádnou oporu neměla, pokud byla na procházce, nebylo to daleko od domova.

„Kolem cesty?“ navrhla dcera opatrně.

„Ta silnice vede ven z města,“ doplnil jsem, „Sice se do něj pak vrací, ale když jde tudy člověk pěšky, tak na město by si zbytečně moc zašel. Takže může být z některé vesnice. Z Blatiště.“

„Mohla taky jít přes louku,“ ukázala Ema na klikatou úzkou stezku. Ohraničovaly jí kolonie bodláků, tu a tam divizny. Skupinka pokroucených bříz. Asi kilometr odtud stál na samotě malý statek. V jeho blízkosti několik chatiček. Zalovil jsem v paměti. Když jsme ten den sestupovali po schodech dolů, nevšiml jsem si, že by odtud někdo šel? Shora bylo na louku vidět.

Kdepak, marná snaha. Nebyl důvod pozorně sledovat vzdálené okolí. Nevšiml jsem si ani staré paní, ne dřív, než málem vlezla do cesty autu. Všímal jsem si teď. Beznadějně pusté krajiny, z níž počasí vyhnalo nejen motýly. Taky toho, jak Slunečnici bledne nosík chladem.

Ohledání místa činu rychle skončilo.

* * *

Nazítří se teplota vrátila k letnímu normálu. Televizní rosničky okamžitě ztratily paměť.

Počasí patří k oborům, v nichž se podle svého mínění vyzná kdekdo, stejně jako v politice a ve fotbale. Nikomu jsem svůj názor (ostatně nejen v tomto případě a v žádné ze zmíněných oblastech) nevnucoval. Ale stejně jsem měl své podezření. Od bláznivých událostí kolem Kutné ulice neuplynulo mnoho týdnů, abych za vším neviděl tajemné síly. Že nepříjemné počasí přišlo v souvislosti s naším pátráním. Jak a proč, to jsem neměl ani tušení, byl to jen pocit. Nepříjemně konkrétní, a proto nejspíš hloupě vymyšlený. A právě proto neodbytný. Ať jsem se snažil, jak chtěl, myslel na růžového nosorožce, opakoval si nepravidelná anglická slovesa, lovil v paměti tváře hezkých holek ze školy, málem přejetá dáma se neustále vracela a všechno odstrkovala.

Až vyhrála.

Zápasil jsem se snídaní. Ema se zavázala, že celou dovolenou budu mít jídlo na stole jen co vylezu z postele. Své slovo dodržela (i když mě hned druhý den v pokoji zamkla, aby stihla uvařit čaj), což pro mne, naučeného spolknout první sousto nejdřív půl hodiny po probuzení, nepředstavovalo ideální začátek dne, radost jsem jí ale kazit nechtěl.

„Něco mě napadlo,“ řekl jsem po vítězství nad krajícem chleba s máslem a jahodovou marmeládou. Ema ke mně vzhlédla.

„Stalo se to jen té jedné fotografii? Nebo za to může místo?“

Zbledla.

„Já si tam včera nic nevyfotila!“ popotáhla.

„Není to na druhém konci světa,“ uklidnil jsem ji.

Podívala se z okna, na zamračenou oblohu. Vzdychla. Z jejího pohledu to na opačné straně vesmíru bylo. Vzpomněl jsem si na své vlastní prázdniny. K mé velké lítosti mě nikdy takovéhle dobrodružství nepotkalo, život záhadami, ať už fantastickými nebo aspoň detektivními, neplýtvá. Aspoň jsem se nemusel vyrovnávat se zklamáním. To přichází mnohem častěji.

„Jenže taky to může být jedna jediná náhoda,“ snažil jsem se Emu připravit na pravděpodobnou prohru, „Zajímavá a záhadná, ale právě proto, že je jen jedna, tak neřešitelná.“

Vyprávěl jsem jí pak o výpravách ztracených v pralesích, o jejichž osudu se nikdo nikdy nedozvěděl. O tunguzském meteoritu, o jehož podstatě se hádají vědci i nadšenci celé století. O Atlantidě, hledané na různých místech. Nezapomněl jsem na sněžného muže.

Poslouchala pozorně. Zeptala se na plukovníka Fawcetta. Nechala si vysvětlit, jak skutečně nekonečná je z určitého pohledu Sibiř. Namítla, že Atlantidu by měli hledat podle map z doby, kdy ještě existovala.

Zajásal jsem, nejspíš se mi podařilo ji zaujmout. (Mimochodem, ani mě není docela jasné, jak se může ztratit kanalizace z konce devatenáctého století nebo železniční trať. A přece se takové věci dějí.)

„Víš, co si myslím?“ podívala se po mně, když mi došel dech, „že my na to přijít můžeme.“

Pokrčil jsem rameny.

„Co když ne?“ zeptal jsem se opatrně, „Je i možné, že není odtud. Je léto, a všude je spoustu turistů.“

„Jo. Ale těch moc na plovárnu nechodí,“ upozornila. „Pokud nepřiplavou na lodích.“

Dobrá úvaha. Jen nám v tuhle chvíli moc nepomohla.

„Tohle není zas tak velké město,“ řekl jsem, „Kdyby tam někdo byl, mohl by ji znát. Jenže tam nikdo nebyl.“

„Nikdo tam nebyl,“ zopakovala Ema smutně. A pomalu, jako by ji nahlas vyřčená myšlenka přiměla přestat v ni věřit. Zvedla hlavu a podívala se mi do očí.

„Když já mám, tati, pocit, že tam ale ještě někdo byl.“

Znělo to nešťastně.

„Jenže taky vím, že máš pravdu, že ne. Jenom ty a já – a ona.“

Ta nejistota ji očividně hodně trápila. Zkusil jsem pomoci.

„Doopravdy víš, jak to bylo. Že jsme tam byli jen my.“

Skoro vykřikla.

„Ano!“

Udělal jsem chybu. Pokračoval jsem.

„Tys přece nekoukala po lidech. Honila jsi motýla, jestli si dobře vzpomínám. Nikoho sis nevšímala a taky nevšimla. Teď by sis ale přála, aby nám někdo pomohl, takže se ti v hlavičce začala líhnout falešná vzpomínka.“

Zamračila se.

„Já si ale nevymýšlím. Nemám falešný vzpomínky. Nevěříš mi?“

„Ano, ale… Emo!“ víc jsem nestihl. Pohodila hlavou a s nosánkem nahoru se ke mně otočila zády. Práskla – dobře, ne zrovna práskla, jen se při zavírání neotočila – dveřmi. Vynadal jsem si. Nechtěl jsem ani v nejmenším zpochybňovat její smysly. Jenže tohle prostě neumím, používat správná slova ve správnou chvíli.

Možná, řekl jsem si pak, ale při trucování přijde Ema na něco jiného a tajemnou stařenu pustí z hlavy. Byla to zoufalá myšlenka, protože jedním jsem si v případě své dcery naprosto jist: že rozhodně nenechá žádnou záhadu záhadou.

* * *

Záhady. Užili jsme si je v dostatečné míře na jaře. Já bych proti delšímu oddychu neprotestoval, Ema se ale nadchla. Nedivil jsem se. Už předtím prokázala až zoufalou chladnokrevnost.

Navíc, když u toho nebudu, pustí se do pátrání na vlastní pěst. Bez dohledu. I tohle už provedla. Zatím to nijak nebezpečně nevypadá – ale kdo ví, kam a k čemu tahle záhada povede. A potom, jsou přece prázdniny. Svět může být úžasný každý den, ale v létě má úžas prostě větší kouzlo. Seznam Pro a Proti byl tentokrát nemilosrdně zkrácen a rázně vyřešen.

Otázku, zda mě po odpolední roztržce bude stále považovat za partnera, jsem neřešil. I když může, dlouho taková lítost obvykle netrvá. Nesnažil jsem se ani zbytečně omlouvat (kromě nenápadně jakoby nic po večeři naservírované třešňové zmrzliny, schované pod šlehačkovou závějí. Dobře, podplácím ji, nedělá se to, ale já mám třešňovou zmrzlinu taky rád. Připište si do seznamu mých nedobrých vlastností taky sklon k alibismu.) To už si ale se mnou dcera nějakou tu hodinu povídala.

Důležitější bylo odhadnout, kam nás může záhada zavést. Byly tu tři možnosti: přístroj, místo, osoba. Právě v takovém pořadí.

Neznám bohužel nikoho, kdo by dokázal Emin telefon prozkoumat. Prověřit, jestli nějakou chybou nedokáže manipulovat s obrázky. Ani se mi tahle verze nezdála moc pravděpodobná. Věřil jsem spíš v další. Možná za to opravdu mohlo místo. Ema to nejspíš taky cítila, proto se chtěla do Zatáčky tajemné ženy podívat. Máme zkušenosti s Kutnou ulicí, která se dokáže schovat před lidmi. Těžko říct, jestli tuhle schopnost pochytila od svých obyvatel, nebo je to naučila, ale precedent tu je.  (Mimochodem, správná je nejspíš odpověď A, protože Ema, i když žila v Koutu několik let, mizet neumí).

Pokud jde o třetí možnost… Nejlépe bude, když se nejdřív pokusíme vypořádat s dvěma předchozími.

Množné číslo jsem si nepomyslel řečnicky. Mně samotnému do tajemství nic nebylo, dokázal jsem ignorovat i mnohem větší a úžasnější skutečnosti. Pátračka ze zadního pokoje byla tou hlavní osobou. Zkazit jí prázdniny jsem nechtěl. Dělá mi radost dělat radost.

Nebývá to tak jednoduché, jak to zní. Je hodně lidí, kteří raději obdarovávají, než dárky dostávají, ale ne všichni si přitom uvědomují, jak těžké je tohle provádět správně. Většinou dáváme to, co se líbí nám, v čem vidíme smysl nebo krásu. V tomhle případě to naštěstí tak složité není. Ani náhodou neznám všechna přání a radosti své dcery, o některých ale mám jasno.

Takže jsem v klidu a s úsměvem mohl vyjít do předsíně a zavolat:

„Emo!“

Dveře jejího pokoje vrzly až za chvíli. Pomalu se přišourala. Opřela se o rám dveří.

„Jo?“

„Porada detektivů.“

Takhle jsme se svolávali při pátrání po zmizelých Neviditelných.

Modrá kukadla zazářila. Klackovitá lenost byla ta tam. Ema odběhla pro telefon, v mžiku byla zpátky. Rozplácla se v křesle, nohy přes područku, hlavu položenou na hranu opěradla. Já se naklonil dopředu, opřel lokty o konferenční stolek a sevřenými pěstmi podepřel bradu.

„Co víme?“ zeptal jsem se.

„Že fotka paní, kterou nepřejelo auto, se mění.“ vyhrkla světlovlasá vyšetřovatelka bez prodlení.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Tři kroky k létu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.