Přeložil Milan Lžička

And Then There Were None

Copyright © 1939 Agatha Christie Limited. All rights reserved.

AND THEN THERE WERE NONE, AGATHA CHRISTIE,

the Agatha Christie Signature and the AC Monogram Logo

are registered trade marks of Agatha Christie Limited

in the UK and elsewhere.

All rights reserved.

This edition was published in 2021.

Translation entitled A PAK NEZBYL ŽÁDNÝ

Copyright © 2021 Agatha Christie Limited. All rights reserved.

ISBN 978-80-242-7754-7

Tuto knihu s velkou láskou věnuji

CARLO a MARY

POZNÁMKA AUTORKY

Tuto knihu jsem napsala, neboť to bylo natolik těžké, že mě taková představa uchvátila. Mělo zemřít deset lidí, aniž by to působilo směšně a aniž by bylo jasné, kdo je vrah. Zápletku jsem musela opravdu důkladně propracovat a s konečnou podobou jsem byla nadmíru spokojená. Děj působil jasně, přímočaře, záhadně, a přesto se dal zcela rozumně vysvětlit; vlastně bylo třeba připojit epilog, který všechno objasňoval. Knize se dostalo vřelého přijetí i příznivých recenzí, ale největší radost jsem z ní měla já, protože jsem lépe než kterýkoli kritik věděla, jak náročné bylo ji napsat.

PRVNÍ KAPITOLA

I.

V rohu kuřáckého vagonu první třídy potahoval z doutníku nedávno penzionovaný soudce Wargrave a zaujatě si v Timesech pročítal politické novinky.

Potom list odložil a vyhlédl z okna. Právě projížděli Somersetem. Podíval se na hodinky – ještě dvě hodiny cesty.

V duchu si procházel, co všechno se v tisku objevilo o Vojákově ostrovu. Psalo se, že ho původně koupil jistý americký milionář nadšený do jachtingu – a nechybělo líčení přepychového moderního domu, který na tomto ostrůvku u pobřeží Devonu vybudoval. Politováníhodná skutečnost, že nová, už třetí manželka tohoto amerického milionáře trpěla mořskou nemocí, ovšem vedla k tomu, že dům i ostrov nabídl opět k prodeji. V novinách na ně pěly ódy všemožné inzeráty. A potom přišla první strohá noticka, že všechno koupil jistý O’Nimm. Nato se vyrojily spekulace redaktorů společenských rubrik. Vojákův ostrov si prý ve skutečnosti pořídila hollywoodská filmová hvězda Gabrielle Turlová! Ráda by se na několik měsíců ukryla před veškerou publicitou! Ve Zvídavé včelce taktně naznačovali, že by tam snad měl přesídlit někdo z královské rodiny??! Pan Merryweather pro změnu zaslechl šuškandu, že si ostrov opatřil na líbánky mladý lord L–, jehož konečně zasáhl Amorův šíp! A Jonas ví prý naprosto jistě, že jej koupila admiralita s úmyslem provádět tam jakési přísně tajné experimenty!

Jak vidno, Vojákův ostrov se stal středem pozornosti!

Z kapsy vytáhl soudce Wargrave psaní. Rukopis byl téměř k nepřečtení, tu a tam ale některá slůvka vystupovala až nečekaně zřetelně. Nejdražší Lawrenci… takových let jsem o vás neslyšela… musíte přijet na Vojákův ostrov… vskutku přenádherné místo… tolik toho musíme probrat… staré časy… v souznění s přírodou… chytat bronz… ve 12:40 z Paddingtonu… v Oakbridge na vás budou čekat… a na závěr se pisatelka podepsala kudrlinkou jako Vaše Constance Culmingtonová.

Soudce Wargrave pátral v paměti, kdy vlastně viděl lady Constance Culmingtonovou naposled. Bude to takových sedm, ne osm let. Mířila tehdy do Itálie, kde chtěla chytat bronz a splynout s přírodou i tamními venkovany. Potom prý pokračovala až do Sýrie, kde hodlala chytat bronz na ještě prudším sluníčku a žít v souznění s přírodou a místními beduíny.

Constance Culmingtonová, přemítal v duchu, je přesně tím typem ženy, která je schopná si pořídit ostrov a zahalit se závojem tajemství! Soudce Wargrave lehkým pokývnutím přitakal vlastní logice a nechal klesnout hlavu…

Přemohl ho spánek…

II.

Ve voze třetí třídy, kde sedělo pět dalších pasažérů, si Vera Claythornová opřela hlavu a zavřela oči. Na cestu vlakem je dnes pořádné horko! Už aby byli u moře! Dostat tohle zaměstnání bylo vážně obrovské štěstí. Když chce člověk pracovat o prázdninách, skoro vždycky to znamená starat se o houf dětí – sehnat na léto místo sekretářky je podstatně obtížnější. Dokonce ani v agentuře jí nedávali moc velkou naději.

Jenže pak přišel ten dopis.

Vaše jméno jsem spolu s doporučením obdržela od agentury Zručná žena. Vyrozuměla jsem, že Vás znají osobně.

Mileráda Vám uhradím gáži, o jakou požádáte, a budu počítat, že se svých povinností ujmete 8. srpna. Vlak vám jede ve 12:40 z Paddingtonu a budou vás čekat na nádraží v Oakbridge. Přikládám pět jednolibrovek na výdaje.

S úctou

Anna Nancy O’Nimmová

A v záhlaví bylo razítko s adresou: Vojákův ostrov, Sticklehaven, Devon…

Vojákův ostrov! Páni, o ničem jiném poslední dobou noviny nepíšou! Jsou plné všemožných náznaků a pozoruhodných spekulací. Ty se však nejspíš většinou nezakládají na pravdě. Samotný dům ale určitě nechal postavit nějaký milionář, prý jde o velkolepou ukázku přepychu.

Vera Claythornová, znavená uplynulým vyčerpávajícím pololetím, v duchu uvažovala: „Učit tělocvik na třetiřadé škole není zrovna velké terno… Sehnat tak místo v nějaké pořádné škole.“

A pak si s mrazením u srdce pomyslela: „Můžu být ale ráda, že jsem dostala aspoň tuhle práci. Lidem se totiž nelíbí, pokud má někdo opletačky se zákonem, i když mě nakonec jakékoli viny zprostili!“

Koroner dokonce ocenil její duchapřítomnost a odvahu, jak si vzpomínala. Na to, že ji úředně vyšetřovali, to nemohlo dopadnout líp. A paní Hamiltonová vůči ní byla laskavost sama – jenom Hugo – ne, na Huga myslet nebude!

Navzdory parnu ve vagonu se najednou zachvěla a už se jí k moři vůbec nechtělo. Před očima se jí zřetelně zhmotnil výjev. Cyrilova hlava stoupá a klesá, míří ke skále… Stoupá a klesá – stoupá a klesá… A ona jistými, zkušenými tempy plave za ním – prodírá se vodou, jenže ví, moc dobře ví, že u něj nebude včas…

Moře – jeho sytá teplá modř – rána proležená v písku – Hugo – Hugo, který jí vyznal lásku…

Na Huga myslet nesmí…

Otevřela oči a zamračila se na člověka naproti sobě. Na dlouhána se snědou tváří, světlýma očima poměrně blízko u sebe a arogantními, až krutými ústy.

V duchu si pomyslela: „Ten určitě navštívil zajímavé kouty světa a ledacos zajímavého zažil…“

III.

Philip Lombard jediným pohledem hbitých očí zhodnotil dívku naproti a pomyslel si: „Docela přitažlivá – i když možná krapet školometská.“

Rozvaha sama, tipoval ji – určitě si dovede stát za svým – v lásce i válce. Tu by docela rád poznal blíž…

Zamračil se. Ne, dost takových úvah. Tady jde o kšeft.

Musí se soustředit na svůj úkol.

Kdoví, co mě vlastně čeká, pomyslel si. Ten zakrslík mluvil setsakra záhadně.

„Berte, nebo nechte ležet, kapitáne Lombarde.“

„Sto guinejí, jo?“ opáčil zadumaně.

Řekl to tak nenuceně, jako by pro něj stovka guinejí nebyla nic. Sto guinejí, když měl bez přehánění na poslední pořádné jídlo! Připadalo mu ale, že se ten zakrslík nenechal ošálit – byla s ním ta potíž, že jakmile šlo o prachy, nikdy ho nikdo nepřevezl – prostě věděl svoje!

Stejně nenuceným tónem se Lombard zeptal: „A víc informací mi dát nemůžete?“

Isaac Morris rezolutně zavrtěl plešatou hlavičkou.

„Kdepak, kapitáne Lombarde, všechno se dozvíte až na místě. Můj klient vyrozuměl, že máte pověst člověka, který si umí poradit v prekérních situacích. Jsem zmocněn předat vám sto guinejí, pokud na oplátku odcestujete do Sticklehavenu v Devonu. Nejbližší nádraží je v Oakbridge, tam bude čekat vůz, který vás zaveze do Sticklehavenu, a odtamtud vás motorový člun přepraví na Vojákův ostrov. Tam pak budete k dispozici mému klientovi.“

Lombard se stroze otázal: „A jak dlouho?“

„Nanejvýš týden, déle ne.“

Kapitán Lombard si uhladil knírek a zeptal se: „Ale je vám jasné, že nemůžu podnikat nic – nezákonného?“

Při těch slovech střelil po mužíkovi velice ostrým pohledem. Pan Morris s lehoulinkým úsměškem na rtech vážně odpověděl: „Bude-li po vás klient žádat cokoli nezákonného, můžete samozřejmě zcela beze všeho odmítnout.“

K čertu s tím zpropadeným úlisným skrčkem, jak se ještě šklebil! Jako by moc dobře věděl, že v minulosti pro

Lombarda nebyla při práci zákonnost vždycky podmínkou nezbytně nutnou…

Teď poroztáhl rty úsměškem i Lombard.

Kruci, párkrát se opravdu pohyboval na samé hraně zákona! Ale pokaždé mu to prošlo! Nezastavil se prakticky před ničím…

Ne, ani teď se před ničím nezastaví. Má takové tušení, že se na Vojákově ostrově bude náramně bavit…

IV.

V nekuřáckém voze seděla velice vzpřímeně, jak bylo jejím zvykem, slečna Emily Brentová. Bylo jí pětašedesát a neměla ráda laxnost. Její otec, plukovník ze staré školy, si na správném držení těla zakládal.

Současná generace je tak nestoudně uvolněná – jak v mravech, tak ve všem ostatním…

Slečna Brentová seděla v přeplněném vagonu třetí třídy obklopená aurou spořádanosti a pevných zásad, jimiž triumfovala nad nepohodlím a horkem. Dnes každý se vším tak nadělá! Před trháním zubů si lidé nechávají píchat injekce – hltají pilulky, když nemůžou spát – dychtí po lenoškách a polštářích a dívky se všemožně producírují a v létě se na plážích povalují polonahé.

Slečna Brentová sevřela rty. Jisté lidi by nejradši exemplárně ztrestala.

Vybavila si letní dovolenou z loňska. Letos bude docela jiná. Vojákův ostrov…

V duchu si znovu přeříkala dopis, který četla už tolikrát.

Vážená slečno Brentová,

snad si na mne pamatujete. Před pár lety jsme se v srpnu poznaly v belhavenském penzionu a výtečně jsme si rozuměly.

Momentálně otvírám vlastní penzion na ostrově u devonského pobřeží. Myslím, že je načase zprovoznit podnik, kde se dobře, prostě vaří a kde najdou útočiště sympatičtí lidé starosvětského ražení. Žádná nahota ani gramofony vyřvávající až do půlnoci. Budu nesmírně ráda, rozhodnete-li se strávit letní dovolenou na Vojákově ostrově – zcela bezplatně – jako můj host. Vyhovoval by Vám začátek srpna? Dejme tomu osmého.

Se srdečným pozdravem,

A. N. O’–

Ale co to jméno? Podpis se téměř nedal přečíst. Emily Brentová si popuzeně pomyslela: „Tolik lidí se podepisuje skoro nečitelně.“

Pátrala v paměti, s kým vším se v Belhavenu setkala. Pobývala tam dva roky po sobě. Poznala tam tu milou paní středních let – slečnu – slečnu – jak ona se to jenom jmenovala? – její otec byl kanovník. A taky tam byla nějaká O’Neilová – O’Harová – ne, O’Brienová to byla! Ano – O’Brienová.

Vojákův ostrov! V novinách se o něm píše ledacos – něco o jakési filmové hvězdě – anebo to byl americký milionář?

Podobná místa bývají samozřejmě často k mání lacino – ostrovy totiž nejsou pro každého. Leckomu taková představa připadá romantická, jenže když tam pak dotyční mají žít, uvědomí si, kolik je s tím spjato nevýhod, a zase vše milerádi prodají.

Emily Brentová si v duchu pomyslela: „Na každý pád mě čeká bezplatná dovolená.“

Jelikož se jí výrazně snížil příjem a navíc jí nevyplatili celou řadu dividend, musí chtě nechtě uvažovat i takhle. Kdyby si tak jenom dokázala vybavit něco víc o té paní – nebo možná slečně – O’Brienové.

V.

Generál Macarthur vyhlédl z okénka kupé. Vlak právě přijížděl do Exeteru, kde se muselo přestupovat. K čertu s těmihle loudavými vedlejšími přípoji! Přitom ten Vojákův ostrov neleží vzdušnou čarou nijak daleko.

Pořád mu nebylo úplně jasné, kdo je ten O’Nimm. Nejspíš přítel Spoofa Leggarda – a taky Johnnieho Dyera.

„… přijede i pár Vašich dávných kamarádů – rádi by si popovídali o starých časech.“

Jistě, o starých časech si rád popovídá i generál. Poslední dobou měl dojem, jako by se mu kolegové spíš vyhýbali. Za všechno můžou ty zatracené drby! Můj ty bože, bylo to vážně zlé – ale už to bude skoro třicet let! Armitage si zřejmě pustil pusu na špacír. Hejsek jeden mizerná! Co ten o tom vůbec ví? No nic, nemá cenu se tím trápit! Člověk si občas leccos namlouvá – třeba že na něj někdo divně kouká.

Ovšem na Vojákův ostrov, na ten se vážně těší. Šušká se o něm všechno možné. A třeba je i něco pravdy na řečech, že ho zabrala admiralita nebo ministerstvo války nebo letectvo… Dům, co tam stojí, ve skutečnosti vybudoval mladý Elmer Robson, americký milionář. Prý za něj zaplatil tisíce. Veškerý myslitelný luxus…

Exeter! Celá hodina čekání! A jemu se čekat nechce. Rád by pokračoval v cestě…

VI.

Doktor Armstrong se ve svém morrisu šinul přes Salisburskou planinu. Byl nesmírně unavený… Za úspěch se platí jistá daň. Bývaly doby, kdy sedával ve své ordinaci v Harley Street patřičně ustrojen, obklopen nejmodernějšími přístroji i nejhonosnějším nábytkem a čekal – celé dny jenom planě čekal, jestli jeho praxe uspěje, nebo zkrachuje…

A dostavil se úspěch! Přálo mu štěstí! Kromě štěstí ovšem samozřejmě potřeboval i um. Svou profesi ovládal na výbornou – jenže to k úspěchu nestačí. Člověk musí mít i kliku. A on ji měl! Přesně stanovená diagnóza, několik vděčných pacientek – zámožných a vlivných žen – a hned se o něm začalo mluvit. „Měla byste to zkusit u Armstronga – je ještě dost mladý, ale náramně šikovný. Pam celé roky běhala po doktorech, a on na ten její neduh okamžitě kápnul!“ Věci se daly do pohybu.

A teď už byl doktor Armstrong pan Někdo. Měl neustále plno. Volný čas skoro žádný. A tak byl toho srpnového dopoledne rád, že na pár dní odjíždí z Londýna na ostrůvek u devonského pobřeží. Ne že by vyrážel zrovna na dovolenou. Dopis, který mu přišel, hovořil o podmínkách poměrně nejasně, na přiloženém šeku ovšem nic nejasného nebylo. Skvostný honorář. Ti O’Nimmovi zřejmě mají peněz jako želez. Nemělo by se jednat o nic vážného, pan manžel si dělá starost o zdraví své choti a chce ji nechat diskrétně vyšetřit, aby se nevylekala. O návštěvě u lékaře nechce prý žena ani slyšet. Ty její nervy… Nervy! Doktor povytáhl obočí. Ženské a jejich nervy!

Škodný na nich ale není. Polovinu žen, které za ním přicházejí, netrápí nic jiného než nuda, ovšem za takovou diagnózu by mu rozhodně nepoděkovaly! A tak už jim vždycky něco našel.

„Poměrně zřídkavá porucha (následovalo dlouhatánské odborné slovo), rozhodně nic vážného – ale je potřeba to dát do pořádku. Jednoduchou léčbou.“

Věř a víra tvá tě uzdraví, to platí koneckonců i v medicíně. A doktor Armstrong měl vzácný dar – dokázal v lidech probouzet naději a důvěru.

Ještě že se po tom průšvihu před deseti, vlastně už před patnácti lety dokázal včas sebrat. Tehdy měl namále! Padl na samé dno. Ale tím šokem se vzpamatoval. S pitím jednou provždy sekl. Uf, bylo to ale skutečně o fous…

Vtom ho za uši rvoucího řevu klaksonu předjel snad stotřicítkou obrovský supersporťák Dalmain. Doktor Armstrong div nevletěl do křoví. Další z těch mladých šílenců, co se prohánějí po venkově. Měl jich až po krk. I tohle bylo o fous. Cucák jeden pitomá!

VII.

Tony Marston se burácivě přiřítil do Mere a v duchu si říkal:

„Těch aut, co se dneska vláčí po silnicích, to je děs. Neustále člověku někdo blokuje cestu. A ke všemu se plouží prostředkem silnice! Kdepak, v Anglii si člověk pořádně nezařídí… To ve Francii, tam se na to dá pořádně šlápnout…“

Má se tu zastavit na skleničku, anebo jet dál? Času má ještě moře! A před sebou už jenom něco přes sto mil. Dá si gin a zázvorové pivo. Dneska je setsakra horko!

Na tom ostrově by to mohlo být celkem fajn – pokud teda vydrží počasí. Co jsou asi ti O’Nimmovi zač? přemítal. Nejspíš budou nechutně zazobaní. Tyhle lidi umí Jezevec vyčmuchat dokonale. Co mu ovšem taky, chudákovi starému, zbývá, když sám nemá ani vindru…

Snad tam nebude nouze o pití. U lidí, co se prachatí nenarodili, ale sami se vypracovali, jeden nikdy neví. Škoda že nebyla pravdivá fáma, že Vojákův ostrov koupila Gabrielle Turlová. Moc rád by si užíval s partou kolem téhle filmové hvězdy.

No nic, nějaké holky tam snad budou…

Vyšel z hotelu, protáhl se, zívl, zvedl oči k blankytné obloze a znova nastoupil do dalmainu.

Obdivně po něm pokukovalo několik mladých žen – po té dobře stavěné, přes sto osmdesát centimetrů vysoké figuře, kadeřavé kštici a osmahlé tváři s pronikavě modrýma očima.

S burácením uvolnil spojku a vystřelil úzkou ulicí. Starci a poslíčci uskakovali do bezpečí. Druzí jmenovaní se za autem závistně dívali.

Anthony Marston pokračoval ve své triumfální cestě.

VIII.

Pan Blore cestoval courákem z Plymouthu. V jeho vagonu seděl pouze jeden další pasažér, postarší námořník s kalným zrakem, který právě usnul.

Pan Blore si něco pečlivě zapisoval do notýsku.

„Tak to jsou všichni,“ zamručel si pro sebe. „Emily Brentová, Vera Claythornová, doktor Armstrong, Anthony Marston, starý soudce Wargrave, Philip Lombard, generál Macarthur s řády za službu vlasti a za zásluhy, komorník a jeho žena: manželé Rogersovi.“

Pak notýsek sklapl a schoval ho zpátky do kapsy. Zadíval se do kouta na klímajícího spolucestujícího.

„Kapánek přebral,“ trefil Blore přesnou diagnózu.

V duchu si pečlivě, svědomitě procházel, co ho čeká.

„Měla by to být celkem snadná práce,“ přemítal. „Tady se snad nedá nic pokazit. Doufám, že vypadám k světu.“

Vstal a nervózně se prohlížel ve skle. Obličej odražený v okně působil s knírkem poněkud vojácky a zároveň nevyzpytatelně. Oči byly šedé a posazené dost blízko u sebe.

„Mohl bych si hrát na majora,“ kvitoval Blore. „Ne, úplně jsem zapomněl. Je mezi nimi ten starý oficír. Ten by mě okamžitě prokoukl.

Tak Jižní Afrika,“ řekl si, „to bude ono! Nikdo z těch lidí nemá s Jižní Afrikou co do činění, a jelikož akorát čtu ten turistický prospekt, dokážu o ní klidně mluvit.“

Naštěstí existují všemožné druhy a typy lidí z kolonií. A coby zámožný Jihoafričan, říkal si pan Blore, se můžu bez potíží vmísit do jakékoli společnosti.

Vojákův ostrov. Vybavoval si Vojákův ostrov z dětství… Taková smrdutá skála obsypaná racky – z moře trčí zhruba půldruhého kilometru od pobřeží. Vzhledem připomíná mužskou hlavu, odtud tedy i její pojmenování.

Zvláštní nápad, postavit si na něm barák! Za špatného počasí tam musí být příšerně! Tihle milionáři a jejich věčné vrtochy!

Stařík v rohu se probral a utrousil: „Na moři jeden nikdá neví – nikdá!“

Pan Blore chlácholivě přitakal: „To je pravda, neví.“ Kmet dvakrát škytl a posteskl si: „Žene se bouřka.“

Pan Blore na to odvětil: „Ale jděte, příteli, vždyť máme nádherně.“

Stařec rozčileně namítl: „Určitě přijde bouřka. Cejtím ji ve vzduchu.“

„Snad máte pravdu,“ odvětil Blore smířlivě.

Když vlak zastavil ve stanici, starý pán se vrávoravě zvedl.

„Tady vystupuju.“ Zápolil s klikou dveří. Pan Blore mu přispěchal na pomoc.

Na stupátku se muž zastavil, okázale zvedl ruku a zamžikal kalnýma očima.

„Bděte a kajte se,“ prohlásil. „Bděte a kajte se. Už se blíží soudný den.“

Pak ze dveří vypadl na peron. Vleže ještě zvedl k Blorovi zrak a s nesmírnou vážností pravil: „Mluvím k vám, mladíku. Soudný den už je za rohem.“

Pan Blore se opět posadil a pomyslel si: „Jeho čeká soudný den dřív než mě!“

V tom se ale čirou náhodou pletl…

DRUHÁ KAPITOLA

I.

Před nádražím v Oakbridge nerozhodně postával hlouček lidí. Za ním čekali nosiči se zavazadly. Jeden z nich houkl: „Jime!“

Popošel k nim šofér jednoho z taxíků.

„Nejedete náhodou na Vojákův ostrov?“ zeptal se s měkkým devonským přízvukem. Čtyři hlasy souhlasně zamručely – a hned vzápětí se po sobě jejich majitelé kradmo podívali. Coby nejstaršího ze skupinky oslovil řidič soudce Wargravea: „Máme tady dva taxíky, pane. Jeden z nich musí počkat na courák z Exeteru – měl by dorazit za pět minut –, přicestuje jím ještě jeden pán. Pokud by teda někomu z vás nevadilo počkat, jelo by se vám pak pohodlněji.“

Okamžitě se ozvala Vera Claythornová, jako sekretářka si jasně uvědomovala, kde je její místo.

„Já počkám,“ řekla, „jeďte beze mě.“ Podívala se po ostatních třech a její pohled i hlas v sobě měly onen lehký náznak rozkazovačnosti, který s sebou nese působení v autoritativní funkci. Jako kdyby diktovala, v jaké sestavě mají děvčata nastoupit k tenisovému klání.

Slečna Brentová stroze odtušila: „Děkuji vám,“ sklonila hlavu a nasedla do taxíku, jehož dveře jí šofér otevřel.

Po ní si nastoupil i soudce Wargrave.

Kapitán Lombard se nabídl: „Počkám tady se slečnou –“

„Claythornovou,“ představila se Vera.

„Já jsem Lombard, Philip Lombard.“

Nosiči na taxík navršili zavazadla. Ve voze podotkl soudce Wargrave s příslovečnou právnickou zdrženlivostí: „Že se nám ale udělalo nádherně.“

„To tedy ano,“ přitakala slečna Brentová.

Velmi distingovaný starý džentlmen, pomyslela si pro sebe. Úplně jiný než obvyklý typ mužů v přímořských penzionech. Paní nebo slečna O’Brienová má očividně dobré konexe…

Soudce Wargrave se jí zeptal: „Znáte tenhle kout světa dobře?“

„Byla jsem už v Cornwallu i v Torquay, ale do této části Devonu jsem zavítala poprvé.“

„Ani já tyhle končiny vůbec neznám,“ odpověděl soudce. Taxi se rozjelo.

Řidič druhého vozu prohodil: „Nechcete si sednout do auta a počkat v něm?“

Vera rázně opáčila: „Kdepak.“

Kapitán Lombard s úsměvem podotkl: „U té sluncem zalité zdi to vypadá lákavěji. Nebo chcete radši do nádražní budovy?“

„Ne, vůbec ne. Ulevilo se mi, že už nesedím v tom vlaku – bylo tam k zalknutí.“

„Jo, cestovat vlakem v tomhle počasí je vážně úmorné,“ přisvědčil.

„Snad vydrží – myslím to počasí. Naše anglická léta jsou dost nevyzpytatelná,“ odvětila Vera konvenčně.

Lombard se trochu neoriginálně zeptal: „Znáte tenhle kout světa dobře?“

„Ne, nikdy jsem tu nebyla,“ přiznala a hned svědomitě dodala, aby vysvětlila svoje postavení: „Vlastně jsem nikdy neviděla ani svou zaměstnavatelku.“

„Svou zaměstnavatelku?“

„Ano, jsem sekretářka paní O’Nimmové.“

„Jo aha.“ Jeho chování se skoro neznatelně změnilo. Působil o něco suverénněji, nenuceněji. „A není to krapet neobvyklé?“ zeptal se.

Vera se zasmála.

„Kdepak, neřekla bych. Její sekretářka zničehonic onemocněla, a tak se telegraficky obrátila na zprostředkovatelnu práce, že hledá náhradnici, a oni jí poslali mě.“

„Tak takhle to bylo. A co když se vám to místo nebude líbit, až tam přijedete?“

Vera se znovu zasmála.

„Je to jenom na čas – přes prázdniny. Trvale pracuju v jedné dívčí škole. A popravdě řečeno už se na Vojákův ostrov děsně těším. V novinách se o něm pořád píše. Je vážně tak úchvatný?“

„Nevím. Nebyl jsem tam,“ odtušil Lombard.

„Vážně ne? O’Nimmovi z něj asi jsou úplně pryč. Co je to vlastně za lidi? Povězte mi o nich.“

To je trapas, pomyslel si Lombard, mám se tvářit, že je znám, nebo ne? Rychle změnil téma: „Po ruce vám leze vosa. Ne, nehýbejte se.“ Přesvědčivě máchl dlaní. „Tak a je pryč.“

„Děkuju vám. Letos v létě je vos plno.“

„Jo, asi to bude tím vedrem. Na koho vůbec čekáme, nevíte?“

„Nemám nejmenší ponětí.“

Vtom hlasitě a táhle zahoukal přijíždějící vlak. „To už bude ten osobák,“ usoudil Lombard.“

U východu z nástupiště se objevil vysoký starší muž vojáckého vzezření. Měl krátce střižené šedé vlasy a pečlivě upravený bílý knírek.

Jeho nosič, mírně vrávorající pod tíhou bytelného koženého kufru, ukázal na Veru s Lombardem.

Vera mu přičinlivě vykročila v ústrety. „Jsem sekretářka paní O’Nimmové,“ představila se. „Čeká tady vůz.“ Pak ještě dodala. „Tohle je pan Lombard.“

Lombarda si změřily vybledlé modré oči, přes pokročilý věk stále bystré. Na okamžik se v nich objevil hodnotící soud – kdyby ho z nich ovšem někdo dokázal vyčíst.

„Docela fešák. Něco mi na něm ale nesedí…“

Celá trojice nastoupila do čekajícího taxíku. Propletli se ospalými uličkami maloměstského Oakbridge a necelé dva kilometry pokračovali po hlavní plymouthské silnici. Poté se pohroužili do spleti zapadlých okresek, příkrých, zelených a úzkých.

„Tuhle část Devonu vůbec neznám,“ prohlásil generál Macarthur. „Mám domek na východě Devonu – přímo u hranice s Dorsetem.“

„Je tu opravdu moc pěkně,“ uznala Vera. „Ty kopce a červenozem a všude nádherně rozbujelá zeleň.“

„Přijde mi to tady krapet přehuštěné…“ podotkl kriticky Philip Lombard. „Osobně mám rád otevřenou krajinu. Kde člověk vidí, co se k němu blíží…“

Generál Macarthur se ho zeptal: „Vy už jste asi projel lán světa, co?“

Lombard přezíravě pokrčil rameny. „Potuloval jsem se ledaskde, pane.“

V duchu si pomyslel: „Teď se mě zeptá, jestli jsem při svém věku sloužil ve válce. To tyhle starochy zajímá vždycky.“

Ale generál Macarthur se o válce nezmínil.

II.

Přehoupli se přes strmý pahorek a po klikaté cestě sjeli do Sticklehavenu – šlo o nevelký shluk domků s několika rybářskými čluny vytaženými na břeh moře.

Právě tehdy v záři zapadajícího slunce poprvé zahlédli Vojákův ostrov, vystupující na jihu z vody.

„Je pěkně daleko,“ podivila se Vera.

Představovala si ho jinak, blíž k pevnině, korunovaný nádherným bělostným domem. Žádnou budovu ale vidět nebylo, jenom výraznou siluetu skály, vzdáleně připomínající obří hlavu. Čišelo z ní cosi zlověstného. Vera se až lehce zachvěla. Před hospůdkou U Sedmi hvězd seděli tři lidé: nahrbená postava starého soudce, vzpřímená figura slečny Brentové a ještě třetí muž – bodrý pořízek, který k nim vykročil a představil se.

„Řekli jsme si, že na vás počkáme,“ zahlaholil. „Ať jedeme všichni společně. Dovolte, abych se představil. Jmenuju se Davis. Jsem z Jižní Afriky, rodem z Rhodesie, cha, cha,“ zasmál se žoviálně.

Soudce Wargrave se na něj podíval s očividnou nevraživostí. Kdyby to šlo, nejradši by asi dal vyklidit soudní síň. A slečna Emily Brentová byla podle všeho na vážkách, jestli jsou jí lidé z kolonií po chuti.

„Nedá si někdo štamprličku, než vyplujeme?“ zeptal se pohostinně pan Davis.

Jelikož o jeho nabídku nikdo neprojevil zájem, otočil se a zvedl prst. „V tom případě nemeškejme. Naši milí hostitelé už nás budou očekávat,“ zvolal.

Mohl si všimnout, že na ostatní členy skupinky padla zvláštní úzkost. Jako by zmínka o hostitelích měla na hosty prapodivně ochromující účinek.

Jakmile Davis pokynul prstem, zamířil k nim muž, který se dosud opíral o nedalekou zeď. Kolébavá chůze dávala tušit, že jde o mořského vlka. Měl ošlehanou tvář a tmavé oči s mírně vyhýbavým výrazem. Mluvil s měkkým devonským přízvukem.

„Můžeme už vyplout k ostrovu, dámy a pánové? Člun čeká. Další dva páni ještě přijedou autem, ale podle pana O’Nimma na ně nemáme čekat, můžou totiž dorazit bůhví kdy.“

Společnost se zvedla. Převozník ji zavedl na nevelké kamenné molo, u nějž kotvil motorový člun.

Emily Brentová se podivila: „Ta loďka je dost malá.“ Majitel plavidla přesvědčivě opáčil: „Tohle je výborná loď, paninko. Na tý byste doplula až do Plymouthu, ani byste nemrkla.“

Soudce Wargrave rázně podotkl: „Je nás ale hodně.“

„Ta by pobrala dvakrát tolik lidí, pane.“

Philip Lombard řekl svým příjemným, ležérním hlasem:

„To je naprosto v pořádku. Máme nádherně – nejsou vlny.“

I přes jisté pochybnosti si slečna Brentová nechala do člunu pomoct. Ostatní ji následovali. Společnost se dosud nespřátelila. Jako by pro každého z nich byli ostatní hádankou.

Užuž se chystali vyplout, vtom se ale převozník s lodním hákem v ruce zarazil.

Po příkré silnici sjíždělo do vsi auto. Vůz tak nehorázně silný, tak neskutečně překrásný, že působil doslova jako přízrak. Za volantem seděl mladík s vlasy čechranými větrem.

V záři podvečerního slunce nepůsobil jako člověk, nýbrž jako mladý bůh, božský hrdina nějaké severské ságy.

Když zmáčkl klakson, od skalisek zátoky se ozvěnou odrazil hromový řev.

Byl to úžasný okamžik. Anthony Marston v něm nevypadal jako běžný smrtelník. Zpětně si na tu chvilku vzpomněl nejeden z přítomných.

III.

Fred Narracott seděl u motoru a v duchu si říkal, jak divnou společnost to veze. Takhle si O’Nimmovy hosty rozhodně nepředstavoval. Čekal něco podstatně víc na úrovni. Načančaný ženský a pány v jachtařskejch úborech, všechno náramný pracháče a suverény.

To večírky u Elmera Robsona vypadaly jináč! Při vzpomínce na hosty toho milionáře se Fred Narracott šibalsky pousmál. To byly flámy, panečku – a co se tam toho vypilo!

Tenhle O’Nimm, ten asi bude z jinýho těsta. Stejně je mi divný, pomyslel si Fred, že jsem ho na vlastní oči ještě neviděl – ani jeho starou. Zatím se tady vůbec neukázal. Všecko zařizoval a cáloval ten Morris. Pokyny zněly vždycky naprosto jasně a platilo se na ruku, ale stejnak je to zvláštní. V novinách se píše, že toho O’Nimma obestírá tajemství. A je to tak, řekl si Narracott.

Třeba ten ostrov nakonec přece jenom koupila slečna Gabrielle Turlová. Jenže při pohledu na svoje pasažéry tuhle teorii zavrhl. Kdepak, z týhle bandy má někdo jenom těžko něco společnýho s filmovou hvězdou.

V duchu je nezaujatě hodnotil.

Jedna stará panna – taková ta nerudná – ty zná moc dobře. Tutově to bude pěkná fúrie. Postarší oficír – voják každým coulem. Sympatická mladice – ale spíš taková tuctovka, žádná krasavice – nic hollywoodskýho z ní nečiší. Pak ten žoviální pořez – to rozhodně není pravej džentlmen. Hokynář v penzi, tak bych ho šacoval, pomyslel si Fred Narracott. A ten druhej chlap, ten štíhlej s lačným pohledem a hbitejma očima, to je divnej pavouk, fakt že jo. Ten by snad moh bejt od filmu.

Ba ne, ze všech pasažérů na lodi za něco stojí jenom jeden. Ten poslední, co přijel autem. (A jakým! Podobný žihadlo ve Sticklehavenu ještě žádnej neviděl. Takový fáro muselo stát majlant.) To je ten správnej typ. Ten se jako pracháč už narodil, ten jo. Bejt jako on celá tahle parta… pak by to chápal…

Suma sumárum je to ale podivná věc, když se nad tím člověk zamyslí – celý je to divný – moc divný…

IV.

Člun rozčeřil vody kolem skaliska. Konečně se jim naskytl pohled na samotný dům. Jižní cíp ostrova vypadal úplně jinak. Pozvolna se svažoval do moře. Průčelím dům směřoval právě k jihu – šlo o nízkou, hranatou, moderní budovu s oblými okny, jimiž dovnitř proudilo množství světla.

Opravdu pozoruhodná stavba – dostála veškerým očekáváním!

Fred Narracott vypnul motor, setrvačností pomaličku vplouvali do nevelké přirozené zátoky mezi skalisky.

Philip Lombard rázně podotkl: „Za špatného počasí se tady asi nepřistává snadno.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Christie: A pak nezbyl žádný.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.